Сюзън Хейстингс
Целувката на прокудения

Превод от немски: Ваня Пенева, Елена Панова, —

chitanka.info

1.

Утрото бе студено и влажно, над поляните се носеха тънки воали мъгла, когато голямата порта на манастира „Св. Мартин“ се отвори. Войниците, които дотогава бяха лагерували пред манастира, се надигнаха със сковани крайници. Две монахини изведоха на пътя конски впряг. В каручката, натоварена с кошници и ракли, седяха две млади жени, увити в тъмносини наметки.

Абатисата пристъпи към колата.

— Отново сте светска дама, Изабела. Дворцовият живот ви очаква.

Младата жена сведе глава и по раменете й се посипаха гъсти руси къдрици.

— Ще ми липсвате, майко Долороза. Вие и всички сестри, които споделяха живота ми зад тези стени. Бих искала да остана завинаги тук. Ала трябва да се подчиня на волята на баща си, както изисква дългът ми. Никога няма да ви забравя.

В пристъп на умиление абатисата стисна ръката на девойката.

— Бог да е с теб, детето ми — прошепна тя, — и да те пази от суровия живот и жестокостта на мъжете. — После се обърна и изчезна със сведена глава зад портата на манастира.

Войниците възседнаха конете си и се наредиха от двете страни на каручката. Капитанът пристъпи към младите дами и отдаде чест. Нареди на един от войниците да се качи на колата като кочияш. Двете жени се опитаха да се наместят удобно между кошниците и раклите.

Изабела се огледа. Очите й бяха пълни със страх.

— Колко голям е светът — проговори с треперещ глас тя и хвърли тъжен поглед към стария манастир, който бързо се смаляваше зад тях. Вкопчи се в ритлата на колата и продължи шепнешком: — Чувствам, че изгубих опорите си. В манастира всичко беше просто, подредено, семейно. А сега… Нямам представа какво ме очаква навън.

— Очаква ви радост, Изабела — отвърна другата млада жена, която изглеждаше няколко години по-възрастна от спътницата си. Огненочервените й къдрици бяха стегнати с няколко панделки в дебела плитка. Носът й беше обсипан с весели лунички, в кафявите очи святкаха златни точици като звездички. — Радост от завръщането. Баща ви с нетърпение очаква да ви прегърне. Това не е ли достатъчна причина?

— Минаха десет години, Матилда. Почти не помня баща си. Помня само внушителен мъж с руса коса и дълга брада, която обичах да дърпам, когато бях дете. Седях на коленете му и той ми разказваше за зли дракони и смели герои. — Този спомен я накара да се усмихне. — Помня и бавачката си — тя ме утешаваше, когато нощем се страхувах от зли духове или си ожулвах коляното на камъните в градината. Замъкът беше голям, направо огромен, по стените изрисуван със златни лица.

— Не бяха златни лица — възрази Матилда. — Бяха светци с ореоли. На всяка част от ламперията в празничната зала беше изрисувано лице на светец.

Изабела погледна Матилда и се намръщи замислено. Всъщност тя нямаше право да противоречи на господарката си. Матилда беше дъщеря на един от рицарите на княза и още като малко дете я бяха определили за камериерка и спътница на самотната Изабела. Беше три години по-голяма от принцесата, имаше ведър характер и достатъчно разум, за да се грижи за нея. През годините Матилда бе станала повече приятелка, отколкото прислужница на княжеската дъщеря, която растеше сама в големия замък на баща си. Нямаше братя и сестри, майката бе починала скоро след раждането й. Князът беше зает да укрепва властта си, сражаваше се със съседните князе, които харесваха малкото княжество и със или без съгласието на императора протягаха алчни ръце към него.

За голямо съжаление на княз Карл Август, който силно желаеше синове и наследници, Изабела живееше затворено в замъка, познаваше само рицарите на баща си, слугите и ратаите. Беше изключена от повечето празненства, помнеше само смътно един многоцветен турнир, на който присъстваха много рицари с пъстри знамена, великолепни коне, блестящи ризници и дълги копия.

Щом Изабела навърши шест години, княз Карл Август я изпрати в далечен манастир, където да я възпитат строго и последователно в християнската вяра. Основната му цел беше да я отдалечи от общуването с мъже и с хората от нисшето съсловие, които не бяха подходяща компания за бъдещата владетелка на земите му. Още по онова време беше ясно, че един ден Изабела ще стане господарка на княжеството. Естествено тя щеше да се омъжи за някой знатен рицар, който след смъртта на княза да продължи наследството му и двамата да управляват заедно. Това беше най-трудната задача на княза — да намери най-добрия съпруг за дъщеря си.

Тогава деветгодишната Матилда придружи Изабела в манастира, където двете бяха подслонени и заобиколени с грижи в съответствие с общественото си положение и много скоро станаха част от манастирското всекидневие. През изминалите десет години, прекарани в аскетичната обител, съсловните различия лека-полека изчезнаха и двете момичета отдавна се чувстваха като сестри.

Няколко седмици преди шестнадесетия рожден ден на Изабела абатисата проведе сериозен разговор с възпитаницата си. Князът бе наредил дъщеря му да се върне при него. Абатисата изрази голямото си съжаление, че Изабела трябва да напусне манастира. Една от причините със сигурност беше, че занапред монахините щяха да се лишат от щедрите дарения на княза. Но най-вече защото достопочтената божия служителка се бе привързала искрено към Изабела, макар винаги да внимаваше да се отнасят към нея не по-добре и не по-зле, отколкото към другите.

Изабела прекара много безсънни нощи при мисълта, че трябва да напусне манастира, в който живееше като в роден дом. Боеше се от външния свят, от живота, от дявола, от всички непознати неща, които не съществуваха в манастира.

— Е, поне ще видим отново златните лица — рече примирено тя. — Сигурно ще трябва да преоткриваме целия замък. Може би ще намерим неща, за които още си спомняме.

— Да, може би — въздъхна Матилда. — Макар че повечето ми спомени са избледнели и виждам образите като в мъгла. — Тя се уви по-плътно в наметката и потисна треперенето си. И тя се страхуваше от бъдещето. Предстоеше сватба, брак, деца — неща, от които и двете не разбираха. Сигурно беше, че Изабела щеше да се омъжи, и то скоро. Кой знае дали Матилда щеше да остане нейна камериерка и след женитбата…

— Какво ти е, Матилда? — попита съчувствено Изабела, забелязала угриженото лице на приятелката си.

— О, нищо ми няма — махна с ръка младото момиче. Не искаше да плаши Изабела с лошите си предчувствия. — Това е заради сбогуването, нищо друго. По-добре да мислим за бъдещето, за прекрасните неща, които ни очакват.

— Да, права си. Трябва да се радваме, макар че и на мене ми е мъчно, че напуснахме манастира. Но като размисля, виждам, че можем да се радваме на някои светски неща, например на някоя хубава рокля, вместо това синьо расо.

Матилда се изкиска развеселено.

— Какво ще каже абатисата, ако те чуе да говориш така? Вместо да проливаш сълзи заради раздялата, ти си представяш какви нови одежди ще носиш.

— Точно така! Представям си още как ще избродирам на новата си рокля сребърен бордюр. Научих се да бродирам отлично, макар че досега съм се упражнявала само по олтарните покривки.

— Идеята ти не е лоша. Ако ни дадат повечко пъстри конци и сребро… — Матилда притисна ръка към устата си. — Това е грешно — пошепна уплашено тя.

— Аз съм княжеска дъщеря и положението ми ме задължава да нося скъпи одежди — отговори гордо Изабела и упорито вирна брадичка.

— Дали е богоугодно да си суетна? — попита със съмнение Матилда.

— Не, суетата не е богоугодно качество. Обаче хубавата рокля няма нищо общо със суетата, тя е израз на мястото, което заемаме в обществото. Да не мислиш, че някой рицар ще поиска да се сражава за мен, ако седя в ложата, облечена в това синьо расо?

Момичетата избухнаха в смях.

— Защо не? Ти и в расото си много красива, Изабела.

Младата дама засрамено сведе глава и се изчерви.

— Странно ми е да си представям, че десетки рицари ще се сражават, за да спечелят благоволението ми. Това ме ласкае, макар да звучи доста суетно. — Тя попипа горещите си бузи. — Все пак бих предпочела рицарите да ме ухажват с песни и стихове.

— Да, това наистина е много по-романтично. Освен това можеш да гледаш певците и поетите в лицата, докато участниците в турнира винаги спускат наличника на шлема.

Изабела погледна замислено приятелката си.

— Защо трябва да ги гледам в лицето?

— Ами за да разбереш дали са красиви! Какво ще стане, ако победителят в турнира е грозен? Ще се омъжиш за него и ще трябва цял живот да понасяш грозното му лице.

— Знаеш ли, не помислих за това! Но според мен всички рицари са красиви. Те са воини, герои. Когато ризниците им блестят и пъстрите флагове на копията им се развяват, когато знамената плющят на вятъра и великолепните жребци препускат, човек разбира, че всичко това е много по-важно от красивото лице. Рицарят трябва да притежава всички добродетели и да уважава дамата на сърцето си.

— И да я обича.

— Да я обича? Откъде ти хрумна това, Матилда? Съпрузите не се обичат. Браковете се сключват с определена цел. Съпрузите живеят заедно, за да управляват земите си. Женитбата със сигурност не е богоугодна, иначе нямаше да има монаси и монахини. Истинският християнин обича само Бога.

— Наистина ли мислиш така?

— Естествено, малка глупачке. Аз ще даря с благоволението си рицаря, който се сражава особено смело и показва своята сръчност на турнирите, но това няма нищо общо с любовта. Може би той ще ми рецитира романтични стихове или ще изпълнява нежни песни с красивия си глас, за да ласкае слуха ми, но словата му няма да стигнат до сърцето ми. Не, Матилда, всичко, което излиза извън установените правила, е дело на дявола.

Матилда не отговори. Не беше очаквала, че животът извън манастирските стени може да бъде толкова сложен. Бъдещето все повече я плашеше. Вече не можеше да се радва на предстоящите празненства и турнири и особено на сватбата на Изабела.

Младата й господарка също следваше мислите си. Докато живееше в манастира, тя разбра, че съществува само един вид любов, любовта към Бога. Всичко останало беше само груб инстинкт, дело на дявола. Никога нямаше да изпита към мъж друго чувство, освен уважение и възхищение. Щеше да го дари с благоволението си и да очаква той да й служи. Това беше основната цел на любовното ухажване: дамата стимулира и подтиква рицаря към смели дела, силите му нарастват и го правят способен на учудващи, изключителни постижения. При всички обстоятелства обаче, рицарят е длъжен да спазва рицарските добродетели. Колкото по-далечна и чужда е обожаваната дама, толкова по-достойна за уважение става тя, толкова по-истинско олицетворение на идеала. Следователно, не е изгодно за нея да се явява пред него в красиви одежди и дори да показва лицето си. Суетата не е на място в случая. Разстоянието увеличава желанието, прави дамата да изглежда прекрасна, дори приказна. Споделеното усилие в стремежа към съвършенство допринася за по-голяма изисканост на обществото.

Младото момиче нахлупи качулката върху русата си коса. Никой не биваше да знае, че в простата каручка се вози Изабела, дъщерята на княз Карл Август от Франкенау.

Погледите на Изабела и Матилда се срещнаха и с увереността на дългогодишното приятелство всяка отгатна мислите на другата. Изабела извади изпод наметката си верижка с малък медальон, на който беше изобразен свети Мартин. Той беше закрилник на манастира и абатисата й бе подарила медальона на сбогуване.

— Мисля, че трябва да се изповядаме — каза Изабела и вдигна вежди.

— При това сме на свобода само от няколко часа — добави Матилда и отново вдигна ръка към устата си. Защо говореше за свобода? Пребиваването им в манастира в никакъв случай не можеше да се нарече затворничество. Абатисата щеше да се смае, ако ги чуеше!

— Ще спрем пред следващата църква, за да се помолим и да се изповядаме — реши Изабела и Матилда кимна в знак на съгласие.

След няколко часа по неравния път, раздрусани и изнервени, двете откриха малко встрани от пътя село, в средата на което се издигаше църковна кула. Зарадвана, Изабела веднага повика капитана на ескорта, който яздеше най-отзад.

— Искаме да си починем, капитане — каза тя. — Там виждам село с малка църква. Ще спрем в селото, за да се помолим в храма.

— Не бива да напускаме пътя, господарке — възрази намръщено капитанът. — Ще почиваме под открито небе. А да се помолите можете и в колата.

Изабела смръщи вежди.

— Защо ми противоречите, капитане? Аз желая да се помоля в църквата и да се поразтъпча. С какво право отказвате да изпълните желанието ми?

Капитанът я погледна сериозно.

— Знам, че нямам право да се противопоставям на желанията ви, Ваше Височество, но аз отговарям за вашата сигурност. Затова съм на мнение, че не е особено умно да напускаме пътя.

— Каква е причината за недоверието ви? Смятате, че положението в земите на баща ми е несигурно? Дори за дъщеря му?

— О, не, не бива да мислите така, Ваше Височество. Естествено, че пътищата на баща ви са сигурни.

В бързината на капитана и старанията му да я успокои имаше нещо съмнително, но ядосаната Изабела не го забеляза.

— Е, тогава какво ни пречи да влезем в онова селце и да се помолим в църквата? — попита тя и отметна глава назад. Все пак тя беше дъщерята на княза. Наистина, в манастира я бяха възпитавали на скромност и смирение, но въпреки това не можеше да позволи на един прост войник да се противопостави на скромното й желание да се помоли в селската църквица.

Макар и неохотно, капитанът нареди на ескорта да отбие към селото. Скоро колоната наближи населеното място, разположено в подножието на малко възвишение. На самия връх се издигаше църквата, масивна постройка с яка кула. Странно, но кулата нямаше покрив. Зад широката кула самата сграда почти не се виждаше.

Изабела беше толкова изненадана от странния вид на църквата, че не обърна внимание на онова, което срещаха по пътя си. Едва когато Матилда нададе тих писък, тя се изтръгна от съзерцанието и се огледа.

Матилда сочеше към дървото, което се издигаше самотно сред необработено поле. На клоните му висяха две безжизнени тела. Ято черни гарвани бяха накацали наоколо и от време на време излитаха, за да кълват от труповете.

Ужасена, Матилда закри лице с ръцете си. Изабела обаче се подаде навън, за да види по-добре.

— Капитане, спрете! Какво е станало тук?

— По-добре да не спираме, Ваше Височество — отвърна глухо мъжът. — Това място е прокълнато.

Изабела премълча, но бледото й лице изрази голяма загриженост. Сега видя, че къщите са изгорени, оборите — празни, а нивите опустошени. Да не би да е избухнала чума?

Изабела скочи от каручката, без да я изчака да спре и без да обърне внимание на протестиращите викове на Матилда.

— Не бива да ходите там, Изабела! — извика подире й момичето.

Капитанът обърна коня си, но Изабела беше по-бърза. Влезе в една от малките паянтови къщурки, които се подаваха иззад съборените плетове, и се огледа ужасено.

Къщата се състоеше от едно-единствено помещение с огнище до стената. Малкото мебели бяха натрошени и разхвърляни по утъпкания под, тръстиковият покрив беше изгорен и съборен в помещението, обгорени греди стърчаха призрачно към небето. В единия ъгъл лежеше кучешки труп и от него се носеше нетърпима воня. Всички долапи и сандъци бяха разбити и по пода беше разсипано брашно. Навсякъде щъкаха мишки. Бяха нагризали и черния хляб, който още стоеше на масата. Двете легла до стената бяха натрошени на трески, напълнените със слама матраци бяха разпорени. Изабела видя кървавите следи по стената и се разтрепери. Ясно личаха отпечатъци от пръсти — очевидно някой отчаяно се беше опитвал да се вкопчи в стената.

Нищо не беше откраднато, оскъдните хранителни продукти на селяните бяха налице. От един отворен сандък бяха извадени няколко простички дрехи и платове и разпръснати по пода. Сякаш в къщата беше върлувал луд. Цареше призрачна тишина. Не ревяха волове, не блееха овце, не лаеха кучета. В селото не бе останала нито една жива душа.

Изабела хвърли поглед в обора, който беше непосредствено зад къщата, но и той беше празен. И там някой беше бушувал със сляпа ярост. Всичко бе разбито. Опорните греди бяха насечени, покривът висеше под неестествен ъгъл върху стената, навсякъде се виждаха нарязани въжета, с които селяните бяха връзвали добитъка си.

Разтърсена до дън душа, младата жена излезе навън. Капитанът поиска да й помогне да се качи на колата, но тя го отблъсна и продължи към следващата къща. И там я очакваше същата ужасяваща гледка. Колкото по-нататък вървеше, толкова по-страшна ставаше картината. Къщите бяха разрушени, някои полуизгорели, добитъкът откраднат или изколен. Навсякъде лежаха разлагащи се трупове, вонящо жито, разбити съдове. В един двор Изабела забеляза отсечена човешка ръка.

Стиснала здраво зъби, девойката се затича по мръсната селска улица към църквата. Войниците я следваха по петите.

Матилда остана в колата и само надничаше иззад платнището. Видът на разрушеното село, вонята на разлагаща се плът и тежката миризма на дим я уплашиха до смърт.

— Изабела, върнете се, моля ви! — изплака жално тя.

Но Изабела не спираше. Бавно, стъпка по стъпка, изкачи възвишението до църквата. Още отдалеч бе видяла полюляваните от вятъра тела, които висяха по старите дървета около божия храм. Черните гарвани грачеха и капитанът се прекръсти суеверно.

Най-после Изабела разбра защо кулата изглеждаше толкова странно. Покривът беше изгорен, овъглените греди бяха разпръснати наоколо. Кулата се издигаше от западната страна на църквата, там беше и входът — сравнително малък и сводест. Двукрилата дървена врата беше избита със сила. Изабела вдигна глава към дебелата каменна стена, която беше преживяла пожара почти без повреди. Църквата беше едновременно и крепост — стената беше поне два метра дебела. Изабела се прекръсти и влезе вътре.

Трябваше да се движи много внимателно, защото подът беше осеян с изгорени греди, керемиди и части от мазилката.

Престъпниците не бяха пощадили дори църквата! Там, където простият дървен кръст беше съборен на пода, Изабела коленичи и потъна в пламенна молитва. Не чу приближаването на Матилда. Приятелката й спря на прага и огледа с безмълвен ужас разрушената вътрешност на църквата. За разлика от Изабела тя не беше в състояние да се моли. Трепереше, зъбите й тракаха от страх. Когато един черен гарван излетя от близката греда, Матилда изпищя.

Изабела се стресна от вглъбеността си и се обърна към Матилда с посивяло от болка лице.

— Кой го е направил? — попита беззвучно тя. — Кой дявол в човешки образ е извършил това грозно престъпление?

— Не знам — изхълца Матилда. — И не искам да знам. Искам само да се махна от това страшно място! — Раменете й се разтресоха в нов пристъп на плач.

Изабела стана и отиде при нея.

— Няма нищо, мила, не плачи. Ще се молим за душите на тези нещастници.

Пред църквата Изабела изпъна тесните си рамене и се обърна към капитана, който седеше на коня си и очакваше излизането им.

— Господин капитан, наредете на хората си да свалят труповете и ги погребете, както се полага на почтени християни.

Капитанът вдигна отбранително ръце.

— Не мога да го направя! — извика решително той. — Тези хора са отцепници, престъпници, получили заслуженото наказание! Не мога да ги погреба в осветена земя!

— Престъпници? Нима цялото село се състои от престъпници? Какво са сторили бедните селяци, та са ги наказали толкова жестоко?

— Нима не знаете, че по тези места върлува един прокуден? Той е цареубиец, отлъчен от закона! Трябва веднага да се махаме, защото може да е някъде наблизо!

Най-сетне и Изабела изпита страх. Заповяда да обърнат колата, двете с Матилда се наместиха отново между сандъците и кошниците и произнесоха гореща молитва за клетите души на мъртвите. Какъв беше този ужасен свят, който бяха заменили срещу уюта на манастира?

Пътуването продължи в мълчание. Всяко от момичетата мислеше за нещо свое. Матилда продължаваше да се моли горещо за душите на нещастните селяни, докато Изабела усилено размишляваше какъв е престъпникът, отговорен за тези злодейства.

Войниците от ескорта също мълчаха. Капитанът гневно се проклинаше, че се бе съгласил да се отклонят от пътя. Гледката на опожареното село сигурно беше предизвикала много въпроси у младите дами. Можеше само да се надява, че докато пристигнат в замъка на княза, ще забравят преживяния ужас.

Двете кули на катедралата надвишаваха всички други сгради в град Вормс и привличаха погледите на всеки пътник, който влизаше в града. По тесните улици и улички цареше трескава суетня. Едра фигура в тъмна наметка с дълбоко нахлупена качулка бързаше през улиците, без да удостоява хората наоколо дори с поглед. Очевидно имаше определена цел. Скоро стигна до квартала, където като лястовичи гнезда бяха струпани бедняшките дюкянчета на занаятчиите и хижите на надничарите.

Къщата, в която отиваше, се намираше на тясна, мръсна странична уличка. Мъжът в тъмна наметка премина с големи крачки през купищата боклуци и вонящите вадички, които се разклоняваха на всички страни. Няколко пилета изхвърчаха с лудо крякане изпод краката му, а едно прасе, което се ровеше в боклуците, отскочи настрана с гневно грухтене. Пред ниската врата на къщата, чиято мазилка се ронеше на едри парчета и разкриваше сламения плет, мъжът спря и удари с юмрук по паянтовата дървена врата. Вратата се открехна и мъжът бързо се мушна вътре. Спря за миг в ниското тъмно антре и свали качулката от главата си. Тясното лице с високи скули и орлов нос изглеждаше още по-кораво в полумрака, а малките тъмни очи, които се движеха с невероятна бързина, обхванаха обстановката с един поглед. Вътре миришеше на кожа, плесен и гниещо месо. От гредите на покрива висяха тъмни парчета кожа, по утъпкания глинен под се виждаха купища кожи, отпадъци, във върбовата кошница имаше два-три чифта евтини обувки. Едрият мъж недоволно отмести настрана няколко от висящите парчета кожа.

— Влезте тук, господине — рече окъсаната фигура, която бе отворила вратата, и забърза напред към помещението, което беше непосредствено след антрето.

Непознатият влезе в стаята с тежки стъпки и спря на вратата. Насреща му седеше стар човек с мазна сива коса и го гледаше с очакване.

— О, Рупърт дьо Казевил, радвам се да ви видя.

— Наистина ли? — Заговореният вдигна едва доловимо едната от черните си вежди и погледът му стана още по-пронизващ. — Не се ли боите да се срещнете с мен в такава обстановка? — Той хвърли бърз поглед към бедняшката стаичка.

Старият се изсмя, по-скоро изблея като овца, и влезлият изпита чувството, че под краката му се троши сухо дърво.

— Аз бих попитал кой от двама ни трябва да се страхува повече. — Костеливите му пръсти се вкопчиха в облегалката на стола.

Дьо Казевил не се помръдна. Само пробождащите му очи останаха втренчени в лицето на седналия.

— Каква задача имате за мен? — попита той.

Сивокосият безмълвно му протегна руло лош пергамент. Печатът беше счупен.

Дьо Казевил разви пергамента и пробяга с поглед по редовете.

— Значи тя ще напусне манастира — проговори равнодушно той.

Сивокосият кимна.

— За съжаление не знаем точната дата.

Дьо Казевил погледна възрастния мъж с известно презрение.

— Защо не я знаете? Това е важно!

— Князът го държи в тайна. Дочуха се слухове, че в чест на пристигането й ще има празненство. Вероятно смята да я омъжи и ще организира турнир.

— И? Какво възнамерявате?

Най-сетне възрастният мъж вдигна глава и погледна Дьо Казевил право в очите. Без да каже дума, той хвърли през стаята торбичка, която Дьо Казевил улови с учудваща сръчност. В издутата кожена кесия зазвъняха монети. Мъжът изпитателно претегли кесията в ръката си.

— Трябва да го направите безшумно — изрече заплашително старият.

— Вие за какъв ме мислите? — попита гневно Дьо Казевил и му върна пергамента. Не му се искаше да го даде, но старият вече бе посегнал да го вземе. Застанали един срещу друг, двамата се измерваха с погледи.

— Избирайте шпионите си по-внимателно — рече Дьо Казевил. — Трябват ми точни сведения! Не искам да се повтори случилото се с епископ Алберт. Трябва да успеем от първия път! — Той се обърна и нахлузи качулката на главата си. На прага спря и попита: — Можете ли да разчитате на човека отвън?

— Дадох му пари.

Дьо Казевил изпухтя презрително.

— Като го подложат на мъчения, ще признае всичко! — изсъска презрително той и напусна помещението.

Сивокосият дълго стоя неподвижен, загледан във вратата.

Кърпачът се стрелна към антрето с намерението да отвори вратата на знатния гост. Казевил я натисна с длан и беднякът изненадано вдигна глава към него. Мъжът насреща му измъкна нещо изпод наметката си и в следващия миг кърпачът се свлече на земята с тихо хъркане. Дьо Казевил изтри окървавената кама в дрипите му и отново я пъхна под колана си. След това бързо напусна къщата.

Досегашната равнинна местност с ниски възвишения, през която препускаше отрядът войници с двете млади дами в каручката, скоро премина в неравен терен с гора и блата. Пътят зави на изток. Минаха през плитка река. Мостът изглеждаше ужасно западнал, къщичката на пазача беше празна.

Ако дотук пътят беше що-годе поносим, сега пътуваха по дълбоко изровени коловози, осеяни с локви. От копитата на конете пръскаше кал, каручката се люлееше и скърцаше застрашително. От заблатената гора се издигаха зловонни изпарения, навсякъде миришеше на див чесън. Напредваха по-бавно отпреди.

Пътят се стесни. Описаха многобройни и непредвидими завои около обрасли с дървета и храсти хълмове. На някои места гората стигаше почти до края на пътя. Пътят ставаше все по-лош. Дълбоки коловози в средата му, оставени очевидно от тежки каруци, натоварени с отсечени дървета, го правеха почти непроходим. Клони се удряха в платнището на колата и Матилда се уплаши, че още малко и някой от тях ще го разкъса.

Войникът, който управляваше каруцата, крещеше и ругаеше, теглейки с все сила юздите, докато превозното средство се накланяше застрашително ту на едната, ту на другата страна — като лодка при силно вълнение.

— Какви ужасни ругатни — изхленчи Матилда. — Би трябвало да си запушите ушите, принцесо.

— Няма как да стане — изохка Изабела. — Трябва да се държа здраво, за да не се удрям в страничните дъски. Велики боже, такива ли са пътищата на баща ми?

— Не знам, не знам! Да си бяхме останали в манастира! — Матилда продължи да нарежда тихичко под носа си.

Конете цвилеха и теглеха неравномерно натоварената каручка.

— Проклети кранти! — изрева войникът. — Няма ли кой да дойде да ми помогне? Жалки гадини! Стават само за кланицата!

Един от войниците скочи от коня си и грабна юздите на страхливо подплашените коне. Дръпна ги нетърпеливо и още повече раздразни животните. Другите войници от ескорта ги наобиколиха и започнаха един през друг да дават съвети как да се справят с положението.

— Побързайте, момчета! — извика капитанът. — Дръжте ги здраво и не им позволявайте да се отклонят от пътя! Ако някое от колелата се закачи за дебел клон, ще се счупи!

Войникът отчаяно се опитваше да насочи конете в широкия коловоз. Ала докато той теглеше животните в една посока, коларят дърпаше юздите в противоположната.

— И двамата сте дървени глави! — ядоса се капитанът и нареди на трети войник да им се притече на помощ.

Едното колело на каручката пропадна в дълбоката бразда. Чу се силен трясък. Изабела и Матилда изпищяха и се хванаха здраво за дъските. Кошниците и сандъците се разпиляха, колата се наклони опасно на една страна.

— Какво стана? — извика стреснато Изабела и избута настрана кошниците, които бяха нападали върху краката й.

Капитанът провря глава под платнището.

— Добре ли сте, господарке? — попита загрижено той.

— Аз съм добре, но с колата стана нещо. Скърцането беше страшно.

Тя пролази напред, като се държеше за дъските, и скочи от колата. Един от войниците беше коленичил до колелото, което се бе извило в неестествен ъгъл спрямо оста.

— Оста е счупена, Ваше Височество. Опасявам се, че трябва да направим принудителна почивка.

Изабела се намръщи недоволно. След ужасното преживяване в селото, единственото й желание беше възможно най-бързо да стигне до замъка на баща си.

— Кой може да поправи оста? — попита нервно тя.

— Не знам още. Първо трябва да разтоварим колата, за да я измъкнем от коловоза. Едва тогава ще се разбере можем ли да я поправим тук.

— Само това липсваше — изохка Изабела и Матилда отново захленчи тихичко. — Я се стегни — изсъска й гневно тя и веднага прехапа устни. Матилда имаше нужда от съчувствие. Очевидно беше в шок след страшната гледка в селото. Отиде при нея и я прегърна закрилнически. — Няма нищо, миличка — пошепна утешително тя.

Матилда избърса сълзите си и двете застанаха в края на пътя. Коленичиха в тревата и произнесоха кратка молитва. Изабела извади амулета на свети Мартин и го стисна с две ръце. Закрилникът на манастира щеше да ги подкрепи в бедата.

Войниците слязоха от конете и се заеха да разтоварват колата. Вързаха конете за близките храсти, измъкнаха набързо кошниците и сандъците изпод платнището и ги струпаха в края на пътя.

Когато колата се опразни, един от войниците се пъхна отдолу, за да разбере каква е повредата. Изабела прекъсна молитвата си и клекна до него.

— Е, как е, можете ли да поправите оста? — попита загрижено тя.

— Оста е счупена. Трябват ни инструменти. Почти сигурно е, че днес няма… — Войникът млъкна изведнъж. Чу се тихо, остро изфучаване и младият мъж падна по лице. Изабела с ужас забеляза стрелата, която стърчеше от гърба му. Изправи се бързо и изпищя.

В следващия миг от всички страни връхлетяха тъмни, облечени в дрипи фигури. Изабела чу металния звън на извадени мечове и грозен рев на мъжки гласове. Още един войник от ескорта падна до нея, улучен от смъртоносна стрела. Малко по-нататък лежаха още двама. Зад завоя се водеше битка. Мръсна ръка посегна към нея.

— Изчезвай! — изпищя тя.

Успяла да запази присъствие на духа, изтръгна меча от ръката на лежащия в краката й войник и се обърна. Стисна дръжката с две ръце и се учуди от тежестта на оръжието. Удари с все сила непознатия нападател и очевидно го рани, защото той изохка и политна назад.

— Света майко божия — пошепна ужасено младото момиче, — раних човек!

Покрусена, тя отпусна меча. В същия миг я обкръжиха черни фигури. Огледа се трескаво. Не се виждаше нито един от войниците на баща й. Четирима лежаха мъртви на пътя, останалите бяха изчезнали. До колата стоеше парализираната от страх Матилда с восъчнобяло лице и широко отворени очи.

— Виж ти какво съкровище имало тук! — изграчи дрезгав глас, фигурите направиха крачка към нея и протегнаха жадно мръсните си пръсти.

— Назад! — извика отчаяно младата жена и светкавично развъртя меча. Стената от черни фигури се отдръпна. Изабела направи още няколко движения, за да ги държи на разстояние. С ужас усети, че ръцете й бързо отслабваха. Проклетият меч беше много тежък. Стисна здраво очи, надявайки се да отклони кошмара.

— Не смейте да я докосвате! — извика дълбок, мелодичен мъжки глас.

Изабела отвори очи и се олюля. На пътя стояха двама рицари. И двамата носеха прости плетени ризници под кожени нагръдници. Скромните им жакети бяха стегнати на кръста, наличниците на шлемовете бяха спуснати.

Изабела въздъхна облекчено. Свети Мартин й бе изпратил двамата рицари в решителния миг! Изпрати безмълвна благодарност към небето и отпусна меча. Дрипавите фигури страхливо се отдръпнаха и застанаха на почтено разстояние.

— Небето ви изпраща! — извика щастливо Изабела.

— Така ли мислите? — отзова се единият рицар и спря коня си. Другарят му скочи от седлото, но и двамата останаха на завоя.

Изабела очакваше, че след като битката е приключила, двамата рицари ще свалят шлемовете си и ще се представят. Потърси герб, който да разкрие идентичността им, и остана безкрайно изненадана: нито един от двамата не носеше герб, знак или определен цвят. Нищо не издаваше произхода им.

В сърцето й се надигна страшно подозрение и тя стисна с все сила дръжката на меча. Нямаше да се предаде без борба.

— По-добре вижте какво има в сандъците — чу тя гласа на рицаря на коня, който поради спуснатия наличник звучеше металически. В дясната си ръка стискаше дълъг двуостър меч. Изабела с ужас отбеляза, че острието е изцапано с кръв. Рицарят остана спокойно върху тъмния си жребец — загадъчен в обикновеното си сиво-кафяво наметало.

Вторият рицар беше облечен също така просто. Върху плетената ризница носеше вехт жакет в сиво-зелен цвят, стегнат на кръста с кожен колан. Мечът му беше в ножницата. Отдясно на колана му висеше дълга кама. Главата му бе увенчана от леко коничен шлем, наличникът беше спуснат. Шлемът беше без украса и каквито и да е отличителни знаци.

Изабела преглътна тежко. Бяха паднали в лапите на рицари-разбойници!

— Кой смее да се изпречва на пътя ми? — извика тя, опитвайки се да придаде твърдост на гласа си. — Аз съм дъщерята на княза!

— Моля ви, Изабела, не казвайте нищо повече! — изплака зад нея Матилда. В мига, когато дрипавите мъже се отдалечиха от Изабела, за да преровят сандъците, тя бе изтичала да се скрие зад гърба на приятелката си.

— Как така? — отзова се гневно Изабела. — Трябва да знаят с кого си имат работа и че това ще е последното им мерзко дело!

Пожъна оглушителен смях, както от двамата рицари, така и от дрипльовците около тях. Матилда се вкопчи в раменете й и затрепери с цялото си тяло.

— Не прекалявайте с приказките, уважаема госпожице — отбеляза спокойно рицарят и направи няколко крачки към нея.

— Нито крачка напред или ще ви насека на парчета като печен паун! — изкрещя Изабела и околните отново избухнаха в смях.

— Смела е, трябва да й се признае. — Рицарят продължи спокойно напред и Изабела вдигна заплашително меча.

— Назад! — изсъска тя.

— В сандъците има само платове, олтарни покривки, плодове, вино и сладкиши — изрече една от тъмните фигури и показа на рицаря няколко скромни женски одежди.

Той поклати глава.

— Значи няма нито пари, нито накити? Невъзможно! Където има жени, има и накити! — извика ядно рицарят. — Продължавайте да търсите! Сигурно са ги скрили.

Изабела изкриви устни в язвителна усмивка.

— Има дълго да търсите — изрече развеселено тя. — Ние идваме от манастир, а там не носят накити.

Рицарят явно се стъписа.

— Монахини ли сте? — попита смутено той.

— Да! — извика Матилда.

— Не! — отговори гордо Изабела.

Матилда я ощипа болезнено по гърба.

— За бога, Изабела, не издавайте коя сте! — изсъска в ухото й тя. — Ще ни вземат като заложници и ще искат откуп от баща ви. По-точно ще вземат само вас, защото аз не струвам нищо. Мен ще ме пронижат с мечовете си или ще ми отрежат главата.

— Глупости! Сигурна съм, че се страхуват от баща ми. Той ще изпрати войниците си да ги заловят и да ги предадат на съда. Убедена съм, че не търпи в земите си разбойници и убийци.

— Не приличат на монахини — отбеляза рицарят на коня, — макар да са облечени просто. Не мога да разбера защо две млади и красиви дами пътуват сами.

Бузите на Изабела се обагриха в червенина. Никога не беше чувала комплимент от мъжки уста. Първият мъж в живота й, който й направи комплимент, е разбойник! Тя размаха заплашително тежкия меч.

— Очевидно крият нещо, след като са се облекли подчертано просто. Искат да останат незабелязани. Какво носиш на шията си?

Рицарят протегна ръка към амулета на свети Мартин. Изабела бе забравила да го скрие под наметката след последната молитва.

— Не смей да го докосваш! Това е закрилникът ми свети Мартин! Получих го като подарък за сбогом от майка Долороза от манастира „Свети Мартин“!

— Свети Мартин? — повтори рицарят на коня и се надигна неспокойно на седлото. — Колко подходящо!

Изабела не разбра какво искаше да каже. Трябваше на всяка цена да попречи на другия рицар да вземе амулета й. Когато той отново посегна към шията й, тя замахна с меча към рамото му. Той без усилие избягна удара, но очевидно остана много учуден от решителността й.

Рицарят на коня протегна кървавия си меч напред. В първия миг Изабела го погледна слисано и забрави за нападателя. С две големи крачки другият рицар се озова до нея и сграбчи грубо китките й. Изабела извика от болка и изпусна оръжието. Едва сега, когато рицарят застана съвсем близо до нея, тя видя колко е грамаден.

— Защо не извадихте меча си, за да се защитите, както подобава на рицар? — изсъска тя и разтърка китките си.

Зад наличника прозвуча развеселен смях.

— Не е нужно. Не кръстосвам меч с малки момиченца. Те стават за по-приятни неща…

Изабела отново се изчерви до корените на косите. Какво безсрамие!

Рицарят посегна към амулета и откъсна верижката от шията й.

Матилда едва успя да задържи господарката си, която беше готова да се нахвърли върху нахалника с голи ръце.

— Пусни ме, глупачке! — изкрещя Изабела и я блъсна ядосано.

— Според мен тази млада дама е много по-разумна от вас, скъпа госпожичке — отбеляза рицарят и окачи верижката на окървавения меч, който беше протегнал другият рицар. После се обърна и се запъти обратно към коня си.

Рицарят на коня взе верижката и пъхна меча си в ножницата. Огледа замислено медальона и дори вдигна наличника си, за да го види по-добре.

— Наистина е свети Мартин — промърмори той.

Вторият рицар възседна коня си и се приведе към него.

— Може би малката не лъже. Може би наистина идват от манастира.

— Възможно е. Олтарните покривки, сладкишите, виното, библиите, ленените платна, женските дрехи, билковите микстури — всичко това мирише на манастир, не на княжески двор. Не носят накити, парите им са малко…

— Какво ще ги правим? — попита по-едрият от двамата рицари.

Другарят му изпъна гръб.

— Приберете всичко в сандъците и ги вземете! — извика на бедняците той. — И пуснете момичетата да си вървят.

— Защо да не ги вземем за заложници? Може би тя наистина е дъщерята на княза и ще я използваме, за да го принудим най-после да ни…

— Ами ако не е? — прекъсна го сърдито другият. — Ще имаме само две гладни гърла повече.

Рицарят подкара коня си и мина съвсем близо до Изабела. Тя вдигна глава към него — и погледна в две прекрасни, сияещи сини очи. Отдръпна се като ударена от гръм, но не беше в състояние да отдели погледа си от неговия. За няколко мига очите им се потопиха едни в други — мигове, които се сториха на Изабела цяла вечност. Безсилният й гняв от коварната засада отстъпи място на странна възбуда, която не можеше да си обясни. Задиша тежко, накъсано и несъзнателно прокара език по пресъхналите си устни. Рицарят я гледаше втренчено и Изабела изведнъж повярва, че в очите му свети неземна, божествена светлина като в скъпоценни камъни. Докато стоеше като закована, с лице вдигнато към неговото, той изведнъж хлопна наличника си, обърна рязко коня и махна с лявата ръка на другаря си да го следва. Дрипавите фигури моментално изчезнаха с плячката си между дърветата. Зад завоя се чу тропотът на препускащите коне. После се възцари дълбока тишина.

2.

Болезнен вик раздра тишината. Изабела потрепери и лицето й стана смъртнобледо.

— Матилда, как можа да ме уплашиш така! — извика сърдито тя. — Помислих си, че умирам!

— И без това ще умрем! — изплака Матилда и отчаяно закърши ръце. — Оставиха ни сами в тази пустош! И колко мъртви има наоколо! — Тя се разрида отново и плака, докато Изабела й залепи шумна плесница.

— Млъкни веднага, истеричка такава! — изкрещя вбесено тя. — Вместо да ревеш, по-добре помисли как да се спасим!

Матилда я зяпна с отворена уста. Никога досега не беше чувала Изабела да крещи, принцесата не си беше позволявала да я удари даже когато бяха малки деца и си играеха по поляните около крепостта и край потока. А колко беше хубаво, докато изследваха замъка, изпълнени с безгрижен откривателски дух…

— Няма спасение за нас — възрази Матилда и изпрати отчаяна молитва към небето. — Света майко Божия, смили се над нас, изпрати ни в царството небесно, където ще намерим вечен покой, ще се спасим от жестокия свят и от ужасните хора, които нападат и убиват ближните си, които са обрекли душите си на дявола…

— Не ме ли чу? Заповядах ти да млъкнеш! — изкрещя Изабела, сграбчи я за раменете и я раздруса здраво. — Аз нямам намерение да отивам на небето! Първо ще погребем мъртвите войници.

— Какво? — изплака Матилда. — Не мога да пипам трупове!

Изабела стоеше насред пътя и трепереше. Роклята й беше омазана с кал и скъсана на няколко места, докато Матилда страхливо държеше наметката си нависоко, за да не я изцапа.

— Това е нечувано! — извика Изабела. — Що за сестра си ми ти, след като искаш да ме пратиш на небето?

Матилда изплака и се хвърли да я прегърне.

— Готова съм да дам живота си, за да запазя вашия, Ваше Височество — изрече през хълцанията тя.

— Сега ли, когато всичко свърши? — Изабела я бутна доста грубичко настрана. — Стегни се и помисли за християнския си дълг. Тези смели мъже умряха за нас. Не само за мен, а и за теб! Трябва да ги погребем.

— Не е ли достатъчно да се помоля за тях?

— Не! Хайде, хващай се на работа, преди да съм загубила самообладание!

Матилда неохотно й помогна да съберат мъртвите войници под едно дърво. Не можеха да ги погребат, защото нямаха лопати да изкопаят гроб, затова ги замъкнаха до едно блатисто място недалеч от пътя, където предоставиха бедните мъже на земята. Оказа се, че един от войниците е жив. Той стенеше и се търкаляше в тревата.

Изабела го успокои с нежни думи и огледа раните му. Видя дълбока, но не опасна прободна рана в рамото и следа от силен удар в другата ръка.

— Матилда, претърси колата, дано намериш някъде игла и конец, за да зашия раната, и няколко парчета плат, за да я превържа. Донеси и вода да го измия. — Тя помогна на ранения да седне под близкото дърво.

— Вие сте ангел, Ваше Височество — пошепна с угасващ глас войникът. — Всеки друг на ваше място щеше да ме остави да умра.

— Не бива да говорите — укори го меко Изабела. — Щадете силите си.

— Конете — изохка войникът. — Трябва да потърсите конете. Без коне няма да оцелеем.

Изабела се огледа.

— Конете ли? Онези взеха конете ни! — Едва сега истината се стовари върху нея с цялата си тежест. Ако не намереха коне, бяха изгубени. Но не можеше да се надява на чудо. Разбойниците не бяха намерили в колата им нищо ценно. Най-ценната плячка бяха конете!

Най-сетне Матилда се върна. Донесе само стомничка с вода.

— Взели са всичко — обясни извинително тя, — даже кошничката с конците и иглите.

— Зверове! — В гърдите на Изабела лумна гняв. Ала когато погледна бедния войник, който смело понасяше болките, се успокои. Решително вдигна полата си, свали фустата и я накъса на дълги ивици.

— Какво правите, Ваше Височество? — извика ужасено Матилда.

— Съветвам те веднага да последваш примера ми — изсъска злобно Изабела. — Войникът има нужда от превръзки, фустите ни ще послужат по-добре върху раните му, отколкото върху нашите тела.

С въздишка и укорителен поглед Матилда разкъса фустата си и Изабела успя да превърже раната на рамото. След това поднесе стомничката към устните на войника. Той изпи жадно престоялата вода.

— Остани при него и внимавай да не загуби съзнание — заповяда Изабела на камериерката си. — Аз ще отида да потърся конете.

— Искате да ме оставите сама тук с него? — изписка уплашено Матилда и погледна страхливо войника.

— Точно така! Гарантирам ти, че нищо няма да ти направи. Трябва на всяка цена да намеря коне.

— Ами ако разбойниците се върнат?

— Няма да се върнат. Няма какво повече да вземат.

Изабела стана и тръгна по пътя. Треперещата Матилда остана при войника.

Мина много време. Когато почти беше повярвала, че приятелката й няма да се върне, Матилда чу конски тропот. Скочи, обзета от паника, и се скри зад едно дърво. Съдбата на войника изобщо не я интересуваше.

Възседнала едър впрегатен кон, Изабела се показа от завоя. Спря пред войника и на лицето й се изписа учудване.

— Къде е Матилда?

— Ето ме — отговори с треперещ глас девойката иззад дървото.

— Божичко, Матилда! Нали ти казах да останеш при него!

— Помислих, че разбойниците се връщат — обясни жално момичето.

Изабела скочи от коня.

— Само него можах да намеря — обясни потиснато тя. — Беше затънал до корема в блатото и сигурно щеше да се удави. Другите вероятно са при разбойниците.

Войникът с мъка вдигна ръка.

— Трябва да стигнете до хана — пошепна безсилно той. — На около седем мили оттук има крайпътен хан. Там ще намерите помощ.

Изабела го погледна със съмнение.

— Седем мили? Ами вие? Не мога да ви изоставя.

— Оставете ме тук. Спасете живота си. Аз съм само един прост войник.

Изабела решително поклати глава.

— Не! Няма да ви оставя сам. Никога не бих си го простила. Вие сте смел войник. Рискувахте живота си заради мен, сега аз ще ви опазя жив.

— Какво говорите, Изабела? — извика почти сърдито Матилда. — Нима забравяте коя сте?

Изабела я изгледа подигравателно.

— Преди един час ме съветваше да забравя коя съм.

— Тогава беше друго. Става въпрос за живота ви, Ваше Височество!

— Е, и? Нали се спасихме! И аз съм жива, и ти. Затова ще тръгнем тримата към онзи хан, където ще намерим помощ.

— И как си го представяте? — попита Матилда. — Имаме само един кон, а войникът няма да преживее дългото ходене.

— Точно така. Затова ще го качим на коня, а ние с теб ще вървим отстрана.

— О, не! — извика възмутено Матилда. — Няма да ходите пеша! Вие сте господарката, конят се полага на вас.

— Права си. Аз определям какво ще правим с коня. Заповядвам войникът да язди, а ние да вървим пеша. Ще се качите ли на коня, войнико, ако ви помогнем?

— Ще се опитам, господарке. Вие сте светица! — По измъченото му лице потекоха горещи сълзи и той посегна с треперещи ръце към ръката на Изабела.

Тя му се усмихна успокоително.

— По-добре се помолете на всички светци да ни помагат и да ни закрилят!

Странното шествие стигна късно вечерта до малкия крайпътен хан. Отдалече той приличаше на беден селски двор — къща с тръстиков покрив, обор и плевня.

Стопаните изскочиха тичешком от къщата, понесли панички със запалени фитили, и огледаха учудено тримата напълно изтощени пътници.

— За бога, кои сте вие? — попита гостилничарят.

Изабела не посмя да каже, че е дъщерята на княза. И без това нямаше да й повярват. Освен това беше изнервена до крайност от постоянното хленчене на Матилда, задето обувките й са се прокъсали и има огромни мехури на краката. И нейните крака не изглеждаха по-добре. Не си беше представяла, че седем мили са толкова дълго разстояние. Даже конят пъхтеше тежко, а войникът едва се държеше на гърба му.

— Отиваме в замъка на княза — съобщи кратко тя. — На около седем мили оттук бяхме нападнати от разбойници. Всички войници от ескорта бяха убити, остана само един, и то тежко ранен. Имаме нужда от подслон и храна. Освен това някой трябва веднага да отиде в замъка на моя… на княза и да доведе помощ.

Гостилничарят продължаваше да ги оглежда недоверчиво. Пътниците бяха целите в кал, останали съвсем без сили. Ами ако бяха бегълци от закона?

— Може да е капан — пошепна страхливо гостилничарката. — Или да са крадци!

— Възможно е. Но не ми се вярва. Не виждаш ли в какво състояние са? Не могат да изчезнат незабелязано.

— Имате ли пари? — попита високо гостилничарката.

Изабела се намръщи още повече.

— Нали ви казах, че ни нападнаха и ограбиха. Нямаме нищо. Но ви обещавам, че ще ви възнаградя богато, ако ни помогнете.

— Влезте, какво да ви правя — покани ги гостилничарката. — Герда, донеси вода и нещо за ядене! Михаел, ти отведи коня в обора и се погрижи за него!

Изабела и Матилда подкрепиха войника, който едвам слезе от коня, и го отведоха в къщата. Стенейки, той се отпусна на една пейка.

— Трябва да се погрижим за раните му — каза Изабела.

Гостилничарката донесе леген с вода и няколко кърпи.

— Света Богородичке! — извика стреснато тя, като видя двете рани. — Значи наистина са ви нападнали!

— Повярвахте ли ми най-после? — попита сърдито Изабела. — Бедничкият не може да язди. Имате ли ратай, който би могъл да отиде в замъка на княза?

Гостилничарят, който стоеше мълчаливо до жена си, поклати глава.

— Само слугинята Герда.

— А кой е момъкът, който отведе коня? — попита Изабела.

— Това е синът ни — обясни гостилничарят.

Много скоро в гостилницата влезе Михаел и Изабела се изненада колко симпатично беше простото селско момче. Вероятно беше около шестнадесетгодишно, с разкошни тъмни къдрици и живи очи, които любопитно и без стеснение оглеждаха странните гости.

— Михаел, ще те възнаградя богато и пребогато, ако отидеш в замъка на княза, за да доведеш помощ. Ще тръгнеш ли?

Гостилничарят застана между тях.

— Няма смисъл да тръгва през нощта. Ще потърпите до утре. Освен това може да попадне в ръцете на разбойниците.

Изабела недоволно поклати глава, но гостилничарката подкрепи мъжа си.

— Елате да се подкрепите — покани ги тя. — После ще се наспите хубаво. Михаел ще тръгне на разсъмване и ще доведе помощ. Сега наистина няма смисъл.

Изабела се примири. Кимна и посочи войника, който се беше проснал на пейката.

— Можем ли да го оставим тук?

— Ами да! За вас Герда ще приготви стаичката на тавана. А сега хапнете, подкрепете се!

Преди да започне да се храни, Изабела скръсти ръце за молитва и благодари на Божията майка, на свети Мартин и на всички друга светци за благополучното пристигане в хана.

После ги помоли за помощ и подкрепа за бедния войник. Нахрани го и наля в устата му няколко глътки вино, за да си възвърне силите.

Матилда я наблюдаваше неодобрително, но не се обади. При всеки друг случай не би се въздържала да се развика, но сега беше твърде изтощена, за да защити съсловните правила, които Изабела беше длъжна да спазва.

След вечерята Герда отведе двете млади дами в таванската стая. Герда беше свежо, пълничко селско момиче с розови бузки, пищна гръд и широки хълбоци. Дебелото й дупе се люлееше пред очите на Изабела, докато се изкачваше по стълбичката към таванските стаи.

Влязоха в проста стая с два сламеника на пода и две одеяла. Това не ги смути, тъй като единственото им желание беше да си легнат, да отпуснат напрегнатите си крайници и да забравят страшните събития в прегръдките на съня.

Герда им остави паничка с масло и фитил, за да се оправят в тъмнината.

Без да се събличат, двете момичета се отпуснаха със стон на сламениците. В този момент неудобната постеля им се стори мека като облак, който ги пое милостиво и облекчи болката в изнурените им тела. Не посмяха да се съблекат, защото бяха сигурни, че дъските са пълни с дървеници, които само чакат да се нахвърлят върху крехката им плът и да изсмучат кръвта им като вампири.

Дълго лежаха неподвижно, не можейки да заспят. Най-сетне бяха започнали да осъзнават какво бяха преживели през малкото часове след излизането им от манастира.

Изабела слушаше как Матилда реди молитви. Когато обърна глава към старата си приятелка, която през всичките години в манастира беше най-близкият й човек, те изпита нещо като презрение. Матилда беше нейната приятелка, сестра, довереница, с която досега беше споделяла всички свои радости и грижи, всичките си тайни. Вярваше, че я познава, но откакто напуснаха манастира, Матилда беше станала съвсем друга. Страхлива, хленчеща, нерешителна — никога не я беше виждала такава. Въпреки уверенията, че е готова да даде живота си за своята господарка, тя се грижеше единствено за себе си. Може би Матилда се страхуваше от неизвестното бъдеще? Може би не беше подготвена за живота извън манастирските стени? Изабела изпитваше съжаление към приятелката си, но и гняв. Матилда се бе скрила зад нея, когато разбойниците ги нападнаха! Тя, Изабела, пренебрегна опасността и размаха меча, излезе срещу разбойниците с гордо вдигната глава и твърд поглед. А какво поиска от нея Матилда? Да се отрече от произхода си!

Трябваше да поговори сериозно с нея и при нужда да й напомни за клетвата й за вярност. Все пак тя беше само дъщеря на един обеднял рицар, който не разполагаше със средства да я омъжи. Матилда нямаше друг изход, освен да продължи да й служи — или да отиде в манастир!

Дългият ден, изпълнен с напрежение и усилия, най-сетне поиска своето и под тихия шепот на Матилда Изабела потъна в дълбок, спокоен сън.

След известно време момичето усети нужда да се облекчи. Жаждата я бе накарала да изпие няколко чаши вода и вино. Събуди се и сънено се опита да се ориентира в малката стая. Фитилът в съдчето с масло продължаваше да гори, но никъде не се виждаше гърне.

Матилда се събуди и попита услужливо:

— Да повикам ли гостилничаря, за да ни донесе гърне?

— За бога, не! На двора сигурно има клозет.

— Не бива да излизате навън посред нощ! — извика ужасено Матилда.

— И защо не? Обикновено нужникът е до торището.

— Опасно е да се разхождате сама в мрака!

— Надали е по-опасно от онова, което преживяхме днес — въздъхна Изабела. — Ще взема светлината.

— Искате ли да ви придружа, господарке? — попита Матилда и Изабела отново изпита презрение към страха в гласа й.

— Не, не — отговори небрежно тя. — Сама ще се справя.

Взе съдчето с горящия фитил и слезе тихо по стълбата. Излезе от хижата през задната врата и прекоси двора. Нужникът беше точно до обора и голямата купчина тор. Тя вдигна полите си, за да не се изцапа с оттичащия се към ямата оборски тор, остави съдчето на земята и клекна над дупката.

Ослуша се страхливо, но нощта беше спокойна. Само конете в обора тихо пръхтяха. След миг обаче дочу странен шум — като от триене, придружено с мляскане. Изабела затаи дъх. Отново чу странния шум, след него шепнещи гласове.

Излезе безшумно от нужника и се ослуша да разбере откъде идваха гласовете. След малко забеляза трепкаща светлинка между дъските на обора. Промъкна се на пръсти дотам и погледна през един процеп. Отначало видя само гърба на един кон и сено, струпано в малката плевня. Съдче с лоена свещ беше оставено върху напречната греда и пръскаше мътна светлина.

Изабела се вгледа по-внимателно и забеляза слугинята Герда, която лежеше по гръб в сеното. Корсажът й беше отворен и пълните бели гърди бяха разголени. От мрака се появи мъжка ръка, която милваше гърдите на слугинята, и тъмнокоса глава. Красивият син на гостилничарите се наведе над слугинята и пошепна нещо в ухото й. Тя се изкиска и го прегърна.

Когато свали ризата от гърба му, Изабела се загледа възхитено в играта на мускулите под тъмната кожа. Той продължи да милва гърдите на слугинята, целуна я няколко пъти по шията, после засмука розовите зърна и момичето извика от удоволствие. Изабела виждаше съвсем ясно лицето й, дори погледа, премрежен от блаженство. Но не откриваше никъде мъката или болката, която според монахините причиняваше плътското желание — така я бяха учили през всичките години в манастира. Точно обратното! Герда зарови пръсти в гъстите, тъмни коси на младежа и го окуражи да продължи с нежностите. Ръмжейки от удоволствие, той свали дрехите й и устните му се плъзнаха надолу към корема й. Слугинята с готовност разтвори крака и изпъшка сладостно, когато той започна да я целува между бедрата, където се намираше най-съкровеното място на жената, скрито за мъжки ръце и устни. Момъкът бързо смъкна панталона си и тялото му покри нейното.

Изабела се взираше като замаяна в белия мъжки задник, който се задвижи ритмично между краката на слугинята. Двамата пъшкаха и стенеха, Герда вдигна крака и ги уви около бедрата му. Петите й се забиваха в задника му и го пришпорваха като кон да ускори темпото. Той изпълняваше нарежданията й с готовност. Движенията му ставаха все по-бързи, хълбоците му падаха върху нейните с шумно пляскане, докато ръцете й жадно мачкаха твърдия му задник.

Изабела се вкопчи в дебелата греда и притисна лице към процепа между дъските. Дъхът й излизаше шумно и почти толкова бързо, колкото на двамата, които се любеха в сеното.

— Света майко Божия — прошепна смаяно тя. — Какъв грях, какво падение! Бог да се смили над бедните им души, защото са осъдени да горят във вечния огън на преизподнята, за да изкупят плътските грехове, които вършат.

Какво беше учудването й, когато телата им не почерняха и не се овъглиха, а душите им не бяха отнесени в огъня на ада. Мека руменина обля бузите на слугинята и на лицето й се изписа безкрайно блаженство. От устните й се отронваха доволни въздишки.

Момчето беше сложило глава на гърдите й, без да забавя темпото. Изабела видя лицето му — очите му бяха затворени и той също преживяваше върховно блаженство. Двамата пъшкаха ритмично, шумът се увеличаваше. Изведнъж извикаха и се обтегнаха като струни.

Ужасена, Изабела притисна лице към стената и се взря в гърчещите се в екстаз тела. При това, без да иска, изрита гредата.

— Там има някой! — изписка слугинята и скочи. Дишайки тежко, момчето се надигна и се обърна. Сега Изабела можеше да го види в цялата му голота. Беше строен и прекрасен. Силна червенина покриваше запотеното му лице, къдриците му падаха разбъркани по челото, тъмните очи все още святкаха от възбуда.

Погледът на Изабела падна върху слабините му, където между кичурчета тъмни косми стърчеше възбуденият му член. Пламтящо червен и влажен, той беше изправен и твърд като рицарско копие.

Изабела се взираше с широко отворени очи в онова, което монахините не смееха да назоват, в дяволския рог, който хвърляше в дълбок срам и страх всяко почтено момиче и със сигурност беше дело на сатаната. Сигурно причиняваше адски болки, когато се забиваше в мекото, невинно тяло на жената и вършеше дяволското си дело. Кой смееше да изпитва при това удоволствие и блаженство, кой смееше да се радва? Но защо двамата не бяха умрели на място, а се усмихваха щастливо, сякаш бяха преживели най-прекрасното нещо на света?

Изабела се отдели от стената с тих стон, прекоси тичешком двора и изкачи на един дъх дървената стълба към тавана. Падна в леглото си, пъшкайки тежко.

— Какво се е случило? — попита стреснато Матилда.

Изабела се опитваше да успокои дишането си и да потисне треперенето на тялото си.

— Нищо, нищичко — отговори задъхано тя. — Една сова ме уплаши.

Притисна ръце между треперещите си колене и ужасено усети странна влага между бедрата си. Нещо стягаше корема й, по кожата й лазеха тръпки. Взираше се напрегнато в мрака и отново и отново виждаше тялото на момчето, стърчащия му член, зачервените бузи и пламтящите очи. Да, той беше дяволът в човешки образ, той и никой друг! Ако беше почакала още малко, сигурно щеше да види как от носа му излиза пара и да усети как въздухът се напоява с миризма на сяра. Могъщият рог на слабините му беше червен като нажежено желязо между черните дяволски косми. А сеното сигурно е закривало конско копито!

— Света майко на небето, запази ме от това дяволско нещо, спаси бедната ми душа от дивата похот на мъжете. Направи така, че да забравя ужасната гледка. Ще се покая, ще прочета хиляда молитви, ще се посветя изцяло на светото писание и ще обърна мислите си само към духовното… — Изабела произнесе всички обещания, които доскоро беше смятала за немислими, и притисна лице върху коравия сламеник. Тогава изведнъж пред вътрешния й взор се появи друг образ — образът на едрия рицар с проста плетена ризница. Тя усети физически погледа на блестящите сини очи, които я хипнотизираха. Неволно се запита дали и този рицар изглежда под ризницата си също като похотливия син на гостилничаря. Дали всичко мъже изглеждат по същия начин?

Полуразрушеният замък се издигаше тъмен и упорит на фона на оловносивото небе. От черните стени се сипеше мазилка. Само кулата над главната порта и близначката й в отсрещния край на крепостната стена бяха в що-годе добро състояние. Нито една от сградите вътре не беше по-висока от стената и никой от пътниците, които рядко се мяркаха насам, не предполагаше, че замъкът е обитаем. Всъщност никой не живееше в тези руини, те бяха напуснати преди много време. Сега служеха за убежище на около три дузини дрипави мъже и жени. Голямата порта в стената беше винаги затворена. На една от бойниците стояха двама мъже. Единият беше рицарят Рудолф от Кибицмарк — млад мъж, висок и строен. Тясното лице беше гладко, с тъмен тен, под гъстата кестенява коса светеха топли кафяви очи, които в момента бяха устремени загрижено към лицето на мъжа до него.

Другарят му беше рицарят Мартин от Трейтнар. Макар и с половин глава по-нисък от Рудолф, той беше изключително красив — с фино лице и дълга руса коса, която падаше на едри вълни по раменете му. Ала най-запомнящото се у него бяха блестящите сини очи, които не оставяха равнодушно нито едно моминско сърце. В момента обаче в тях искреше тъмен гняв.

Мартин стисна ръце в юмруци и удари с все сила каменния зъбер.

— Как мразя всичко това! — изстена задавено той.

— Много добре те разбирам — отговори тихо Рудолф. Двамата толкова различни мъже стояха един до друг в безмълвно разбирателство. — Но не знам друг начин.

— Още колко нещастници трябва да загинат, докато съберем достатъчно пари, за да се преборим с Гундрам? Трябват ни пари. За какво са ни платове, женски дрехи и библии? Имаме нужда от оръжия, желязо, пари! По дяволите, Рудолф, започвам да се съмнявам, че ще успеем!

— Не се отказвай толкова лесно! Не помниш ли колко верни хора загинаха за твоето дело? Защо си толкова объркан?

Мартин сведе глава и не отговори.

— Да не е заради монахините? — продължи с въпросите Рудолф.

Мартин въздъхна.

— Не знам, приятелю… Не беше редно да ги изоставим в онази гора. От друга страна обаче, погледни хората ни! — Той се обърна и посочи надолу към двора, откъдето се чуваха възбудени викове. Въодушевени мъже и жени отваряха сандъци и кошници и вадеха платове, дрехи и храна. — Кога за последен път са яли, както трябва? Виж ги как се радват на няколко жалки рокли! С тях ли ще си върна замъка, ще получа обратно земите си и при нужда ще се сражавам с войниците на княза?

Рудолф сведе глава. Мартин беше прав. Но нима можеше да каже истината на хората си, след като бяха загубили всичко заради него? Цялата им надежда беше в рицаря Мартин. Рудолф сложи ръка на рамото на приятеля си.

— Знам, че е трудно да го направим по този начин, но нямаме друг изход. Нима предпочиташ да гладуваш и да гледаш как хората ти умират от глад? Погледни ги! Въпреки тежкото положение са весели и искат да живеят! Не ги разочаровай!

Мартин погледна приятеля си с огромна благодарност. След това премести поглед към красивото тъмнокосо момиче, което вървеше насреща им през галерията. Беше облякло една рокля от плячкосаните сандъци.

— Погледни ме, Мартин, нали ми стои чудесно? — Тя се завъртя в кръг и червената пола на скромната рокля се изду като камбана.

— Много си хубава, Констанца — потвърди Мартин. — И със, и без рокля!

Констанца се изчерви и сведе очи. Ала се засмя зарадвано и Мартин я привлече в прегръдката си.

— Носи я, щом ти харесва!

Като си тананикаше весело, момичето слезе отново в двора, където останалите вече се караха за плячката. Мартин изсвири остро през пръсти.

— Ако продължите да се карате, ще заключа дрехите! — извика той и размаха заплашително пръст. — Тази вечер има плячка само за жените. Веднага занесете хранителните продукти на мама Агнес в кухнята! Тя ще ги разпредели справедливо!

Сред хората долу се надигнаха протести, но Мартин се направи, че не ги забелязва. Трябваше да поддържа доброто им настроение. Очите му потърсиха Констанца и на лицето му падна сянка. Момичето имаше наистина жестока съдба. Можеше да я обезщети единствено като споделяше с нея храната и леглото си. И всичките си чувства. Констанца беше мила, благодарна и предана до гроб. Тя го обичаше! Той я дари с нежен поглед и се обърна към приятеля си. В очите му светеше решителност.

— Ще се справим, Рудолф, обещавам ти!

— Много се радвам, че отново повярва в себе си — отвърна тъмнокосият рицар. — А сега ще сляза долу да помиря каращите се, защото жените скоро ще се хванат за косите.

Мартин се засмя и го проследи с поглед. След малко се обърна отново навън и зарея поглед в далечината. Когато се почувства ненаблюдаван, извади под скромната си одежда медальона, който носеше на верижка на шията си. На него беше изобразен свети Мартин. Пред вътрешния му взор отново изникна крехката фигура на красивото момиче, което се беше защитавало толкова смело, макар че битката от самото начало беше безнадеждна. Със сигурност не беше монахиня. Дали наистина беше дъщерята на княза? Мартин не знаеше много за семейството на стария Карл Август. Досега беше вярвал, че господарят на страната живее сам. Имаше жени, които споделяха леглото му, но вече беше стар и доста отдавна беше предоставил управлението на малкото княжество в Долна Франкия в ръцете на усърдни съветници и влиятелни рицари, които не позволяваха волности. Със сигурност това беше една от причините Гундрам да придобие такова влияние и да очерни Мартин пред княза.

Никога през живота си Мартин не беше помислял, че след завръщането си от кръстоносния поход ще бъде посрещнат по такъв начин от феодалния си господар. Той стисна отново юмруци и лицето му помрачня. Ако днес наистина бяха нападнали дъщерята на княза, значи бе направил грешка, като я предостави на съдбата й. Голяма грешка — за съжаление го разбра едва сега. Можеше да я вземе за заложница и да принуди княза да го реабилитира. Ако тя оцелее и се върне при баща си, старият ще изпрати войниците си да го заловят. И без това го търсеха по цялото княжество и не беше лесно да заличи следите си. Значи трябваше да се надява, че тя няма да оцелее.

Сърцето му се сви от внезапна болка. Отново видя красивото й лице, разкошната руса коса, която стигаше до талията, грамадните сини очи, които святкаха толкова смело. И в същото време тя беше толкова крехка, така се нуждаеше от закрила… тя просто нямаше шанс!

Как мразеше да причинява страдание на невинни момичета! Гореше от желание възможно най-скоро да организира поход срещу Гундрам, за да си възвърне васалното имение. Тогава князът със сигурност щеше да го изслуша и да възстанови честта му.

Младият рицар слезе бавно по паянтовата стълба към вътрешния двор, където караниците за плячката продължаваха.

Рудолф не беше в състояние да въдвори ред. Слава богу, че мама Агнес бе успяла да спаси храната. Тази вечер, по-точно в късния следобед, всички щяха да се нахранят до насита. Старата готвачка вече беше събрала слугините, за да опекат пшеничени питки, да направят меденки, овесена каша с ябълково пюре и да опържат яйца със зелени подправки.

Мартин проследи развеселено как жените се ровеха в сандъците с дрехи, пробваха рокли и бельо, без да се срамуват от голотата си. Едрите слугини показваха пищната си плът и се опитваха да се напъхат в полите и корсажите, шити очевидно за по-слаба фигура.

— Каква е тази странна рокля? — извика сърдито една слугиня.

Мартин взе долната риза от ръката й.

— Бюстът ти и без това няма да се побере в нея. Това е долна риза, моето момиче. Обличаш първо нея, после роклята.

— Ама че глупост! Защо са ми две рокли? Тази е толкова тънка, че изобщо няма да ми топли.

— Ти не разбираш, Марта! Това е риза за дама. Дамите са срамежливи и почтени, и им трябва повече време, докато се съблекат.

Слугинята се засмя гръмогласно и продължи да се рови в кошниците и раклите.

— Приберете всичко в килера — нареди Мартин и седна на най-долното стъпало на стълбата. Рудолф се присъедини към него и се загледа заинтересовано в долната риза, която Мартин все още държеше в ръка.

— Според мен тези млади „монахини“ бяха от благороден произход.

— Знаеш ли нещо за тях? — осведоми се небрежно Мартин.

Рудолф вдигна рамене.

— Не повече от теб. Русата изглеждаше около шестнадесетгодишна. Другата е с две или три години по-възрастна.

— Дали е била дъщерята на княза?

Беше тъкмо на възраст за женитба.

— Възможно е — потвърди Рудолф.

— Ако е така, в замъка скоро ще организират голямо празненство.

Рудолф погледна пронизващо приятеля си.

— Е, и? За какво намекваш?

Мартин сведе глава и втренчи поглед в ризата в ръката си.

— Нищо, съвсем нищо.

— Избий си го от главата! — извика възбудено Рудолф. — Ако само един от стражите те познае, отиваш по дяволите!

Мартин се надигна с въздишка.

— Ти винаги мислиш по-далече от мен, скъпи приятелю. Наистина ли смяташ, че има жена, която да ме замае до такава степен, че да си загубя ума? — Той се изсмя подигравателно.

Рудолф остана сериозен.

— За момент наистина го помислих — промълви той. Мартин смачка ризата и я хвърли върху купчината с другите дрехи. После сърдито плесна с ръце. — Веднага приберете тези парцали и да вървим да ядем! Да видим какво ни е приготвила мама Агнес!

Кухнята се намираше в един ъгъл на двора под многократно кърпен тръстиков покрив. Хранителните продукти бяха заключени в малко помещение зад нея. Мама Агнес знаеше, че всички са гладни и не се доверяваше никому.

Мартин се наведе над котлето, което висеше над откритото огнище, и подуши приятната миризма.

— Манастирска храна — установи одобрително той.

Мама Агнес се прекръсти.

— Там си живеят много добре — отбеляза тя. — При всички случаи по-добре от нас.

Мартин я прегърна с обич.

— Един ден и ние ще заживеем добре, Агнес. Обещавам ти.

— Не е нужно да ми обещавате, аз вярвам. Не ми се ще моят Гунтер да е умрял напразно. — За миг лицето й се вкамени, после отново се зае да разбърква усърдно овесената каша. — Имаше дори ленено масло — съобщи гордо тя. — Само опитайте меденките! — И тя пъхна една сладка в устата на Мартин.

— Великолепни са! — потвърди той, докато дъвчеше с наслада.

Влязоха в главната постройка, издигната направо върху земята от плет и глина, с паянтов тръстиков покрив. Залата представляваше продълговато помещение без никаква украса, в което имаше само грубо скована дълга маса с пейки. Малкото столове бяха наредени в челото на масата и бяха запазени за високопоставените обитатели. Между останалите не се знаеше кой какво място заема, защото почти всички мъже носеха някакви дрипи и части от въоръжение и приличаха на цигани. Единствено Мартин и Рудолф отдаваха някакво значение на облеклото си, макар че и то беше съвсем скромно. Повечето дрехи бяха от плячка.

Двамата рицари и селяните заеха места на масата, слугините внесоха яденето и наляха в чашите и роговете разредено вино и кисела бира. След това седнаха и те, и всички се нахвърлиха жадно върху топлата вечеря.

Мартин усети нещо между краката си и се стъписа. Да не би да се бе промъкнало куче? За гладни паразити нямаше място в дома му. Макар че обичаше кучета, той забраняваше да ги пускат в крепостта. Погледна любопитно под масата. Нещо бяло се бе промъкнало между бедрата му и това бяло беше дълъг, добре оформен крак. Кракът на Констанца в бял чорап!

Мартин се ухили и се смъкна по-ниско в стола си, за да се наслаждава на тайните ласки. Констанца му хвърляше тъмни, пламенни погледи изпод дългите си черни мигли. Знаеше, че му доставя удоволствие да си играе с него под масата. Той й намигна и Констанца разбра, че по-късно трябва да отиде в стаята му.

Всъщност девойката спеше заедно с другите жени в едно от помещенията на рушащата се кула. Но всички знаеха, че често споделя леглото на Мартин. Той бе прибрал треперещото от страх момиче, след като родителите и братята й бяха убити при едно ужасно нападение на селото им. Констанца бе оцеляла само защото по това време беше извела на паша гъските и двете кози, които бяха цялото богатство на семейството й. Когато се върна късно вечерта, в селото нямаше нито един жив човек, нито едно оцеляло животно. Констанца обичаше Мартин с цялото си сърце, а той се радваше на красотата и пламенността й. Харесваше гарвановочерната коса, румените бузи и огнените очи. Тялото й беше постоянен извор на чувственост и страст, освен това обичаше да го изненадва с пикантни номера, които сама си измисляше и двамата ги изпробваха в стаята на Мартин.

Преди да се оттегли, рицарят изпи няколко канчета бира. Констанца отдавна се беше скрила в сянката и чакаше Мартин да излезе. Рудолф разбра, че тази вечер отново трябва да спи в стаичката до обора, и се ухили добродушно.

Хванати за ръка, двамата се изкачиха бързо до малката стаичка на Мартин и паднаха със смях на сламеника.

— Е, какво си измислила за тази вечер, котенце? — попита с усмивка Мартин и я привлече в прегръдките си. Констанца имаше устни като зрели череши и той обичаше да ги целува до насита.

Момичето се засмя и вдигна полата на виненочервената рокля. Дългите й крака бяха обути в бели чорапи от най-фина вълна.

— Вдигни полата още, искам да видя докъде стигат чорапите — заповяда Мартин.

Констанца се изкиска и поклати глава.

— О, не, не може! Аз съм монахиня и не давам никой да ми гледа под полата.

— Ако всички монахини изглеждат като теб под полите си, искам да съм мишка и да живея в манастир. Така ще се промъквам под полата на всяка.

— Не си въобразявай глупости! Повечето монахини са стари и грозни. Не вярвам това да ти хареса.

Мартин отново я привлече към себе си и вдигна полата й. Чорапите стигаха до бедрата, където бяха стегнати с копринени панделки.

— Прекрасно изглеждаш! Но не мога да разбера защо им е на монахините да носят такива чорапи.

— Защото в старите каменни манастири винаги е много студено — засмя се Констанца и му помогна да свали роклята й.

— Стой мирно, момиче, искам да те съблека сам.

— Няма да ми сваляш роклята, тя е нова — отбраняваше се шеговито тя.

— Не, не, махни я, но можеш да запазиш чорапите. — Мартин коленичи и измъкна червената рокля през главата й. Констанца се изтегна пред него и той отново се наслади на изкусителното пищно тяло: едри гърди, меко заоблени хълбоци, кадифена мургава кожа, която образуваше ярък контраст със снежнобелите чорапи. Краката й бяха съвършени. Той я хвана внимателно за стъпалата, разтвори краката й и ги вдигна на раменете си. После плъзна пръсти по вътрешната страна към центъра на женствеността й. Усещаше милувката на фината тъкан и топлината на кожата й под чорапите. Издаде тих вик на блаженство и се заби дълбоко в тъмния рай между бедрата й. Проникна в бушуващия вулкан и жадно завладя черешовите й уста. Силните движения на таза й го засмукаха като водовъртежите на див планински поток. Предаде се изцяло на неудържимата вихрушка, обзет от дива, животинска страст, а когато Констанца уви крака около него и меките чорапи се отриха в гърба му, слабините му затрепериха от безумно желание. Мокрите им от пот тела се сляха с младежка необузданост и в невинност, която не познаваше греха.

За няколко минути Мартин забрави грижите си и позволи на Констанца да го отведе до върха на насладата. Дълго остана там, потънал в опияняваща забрава, която имаше вкуса на тялото й.

Валеше като из ведро, когато две увити в дебели наметки фигури се появиха на пътя, който водеше от манастира свети Мартин на североизток. Кал пръскаше изпод копитата на конете им, от дебелите наметки капеше вода. И двамата бяха нахлупили качулките ниско над лицата си, но дъждът проникваше навсякъде.

Пътят пред тях се стесни. През сивата дъждовна пелена не се виждаше почти нищо. Когато видя преобърнатата кола, единият нададе остър вик и вдигна ръка. Спряха конете и ездачът отмахна качулката, за да види по-добре. Първо подуши с извития си орлов нос, после внимателно огледа с тъмните си очи колата, накрая претърси с поглед и околността.

— Дали това е нейната кола? — попита другият, дребен, прегърбен мъж, и слезе от коня си.

Дьо Казевил сърдито вдигна рамене.

— Възможно е — изръмжа той.

— Даже е много вероятно — отвърна другият и му показа мокра библия, подвързана със скъпа кожа. — Май някой е свършил работата вместо нас.

Дьо Казевил отново се огледа.

— А къде са труповете?

— Не виждам нито един.

— Тогава ги потърси! — изсъска ядно рицарят.

Претърсиха всичко наоколо, но не откриха нито трупове, нито гробове. Дъждът бе заличил всички следи.

— Какво ще правим сега? Ще се върнем ли?

Дьо Казевил поклати глава.

— Няма да се успокоя, докато не видя тялото със собствените си очи.

Той стоеше като обрулено от бурите дърво в края на пътя, от извития му като човка нос капеха едри капки дъжд. Ако тя беше жива, той щеше да я намери. Ако беше още жива, нямаше защо да я търси, трябваше само да я чака!

Другарят му го наблюдаваше с известна неловкост. Дьо Казевил беше страшен човек. От друга страна обаче, той му бе обещал много пари за една малка услуга, която му изглеждаше като детска игра. Той щеше да изпълнява ролята на слуга, нищо повече. Белен се ухили. За обещаното възнаграждение беше готов да убие дори собствената си майка. Перспективата да получи двадесет златни монети го накара да забрави проклетия дъжд.

3.

Трогната до дън душа, Изабела стоеше в тържествената зала на княжеския замък и стискаше ръката на Матилда.

— Ти беше права — прошепна през сълзи тя, — наистина са светци!

Погледът й обхождаше грамадната зала, облицована до тавана с тъмно дърво. Ламперията се състоеше от отделни квадрати и в средата на всеки квадрат имаше кръг, в който беше изрисуван образ на светец. Златните ореоли придаваха на залата сиянието на църква.

Колоните, които носеха могъщия свод, бяха с бяла мазилка, украсени с ръждивочервени назъбени линии. Подът беше от големи, гладко излъскани каменни плочи. По цялата дължина на залата се простираше грамадна маса, втора по-малка беше сложена напречно на голямата в горния край. Докато в челото на масата бяха наредени столове с високи облегалки, в долния край стояха обикновени пейки. През високите прозорци падаше ярка слънчева светлина. В косо падащите лъчи танцуваха прашинки. Малко коте се ровеше в пепелта на грамадната камина срещу прозорците и очевидно не забелязваше нищо наоколо.

Матилда подръпна Изабела за ръкава и я изтръгна от съзерцанието.

— Трябва да отидем на приема, Ваше Височество — изрече предупредително тя.

— А, да! — Изабела много искаше да се разходи сама в замъка на баща си, да събуди старите спомени, да открие местата, които обичаше в детството си. Някога прекарваше дните си в малката градина с рози, в беседката край фонтана, в друга беседка, цялата обрасла с лози, както и в голямата кухня, изпълнена с чудни миризми.

— Ще имате достатъчно време да гледате — настоя Матилда. Тя разбираше, че след ужасния шок, който беше преживяла, Изабела предпочита да остане сама. Но принцесата не можеше да пренебрегва обществените задължения.

Изабела се обърна с въздишка и закрачи към залата за аудиенции. Матилда я следваше по петите. Помещението беше доста по-малко от тържествената зала, но великолепно обзаведено със стенни килими, пъстри знамена, избродирани гербове и картини. На малък подиум с три стъпала, покрит с килими, стоеше висок тапициран стол, приличен на трон — там седеше князът. Изабела се поклони смирено на баща си и сведе поглед. Не искаше да го гледа в лицето, за да не проличи разочарованието й. Очакваше да види отново едрия, силен и енергичен мъж, който внушаваше страхопочитание, мъжа с дълга светла брада, който живееше в спомените й. Очакваше той да я прегърне със силните си ръце и да я притисне до коравата си гръд. Вместо това пред нея седеше старец и й протягаше трепереща, разкривена от подаграта ръка. Човекът на трона беше само сянка на някогашния княз. На лицето му изгря глупава детска усмивка, а тънката сива брада беше по-скоро смешна, отколкото внушителна.

— Седни до мен, детето ми — помоли той и посочи столчето отдясно.

Вторият висок стол остана свободен. Там преди петнадесет години беше седяла Изолда, съпруга на княза и майка на Изабела. За съжаление княгинята бе починала, преди Изабела да навърши една година. Оттогава столът й стоеше празен. „Сигурно много я е обичал, щом не се е оженил повторно“, помисли си Изабела. Болка прониза сърцето й. Зае място в краката на баща си и спусна прозирното було върху лицето си. В замъка бяха пристигнали безброй гости, преди всичко рицари, които щяха да се сражават за ръката й, и приличието изискваше да се закрие с булото на недостъпността. Така рицарите щяха да я ухажват още по-пламенно!

Изабела си спомни, че след нощта в бедняшката хижа беше твърдо решена да се върне обратно в манастира, и неволно се усмихна. Рано сутринта обаче, синът на гостилничарите бе тръгнал към княжеския замък да доведе помощ. Още на следващия ден пристигна голям отряд войници и група рицари, водени от Гундрам от Оксензал. Част от войниците претърсиха околността, но безуспешно. Разбойниците бяха потънали в земята.

Рицарят Гундрам водеше за юздите великолепен бял кон и й го връчи с думите:

— Това е подарък от вашия баща за рождения ви ден. Князът ви очаква с огромен копнеж.

Като видя тези смели мъже, отчаянието й се стопи и отстъпи място на нетърпеливо очакване. Подаръкът на баща й беше наистина царски. Как щеше да препуска на гърба на великолепния ездитен кон с разкошно дамско седло и избродирани юзди!

Гостилничарите бяха готови да целуват праха в краката й, толкова впечатлени бяха от факта, че единствената дъщеря на княза беше пренощувала в бедната им хижа. Изабела ги възнагради щедро за помощта, която бяха оказали не само на нея, но и на Матилда и на ранения войник. Преди да напуснат хижата, тя се наведе и сложи в ръцете на красивия Михаел торбичка със златни монети.

— Като награда за това, че доведе помощ от замъка на баща ми — обясни тя и добави съвсем тихо: — И за незаличимото впечатление, което остави у мен.

— Май не ви разбирам, Ваше Височество — заекна момъкът.

Изабела се наведе към ухото му и обясни:

— Ти ми показа как хората са толкова щастливи да се любят с някого, че забравят света около себе си и не се боят дори от ада! — Засмя се надменно, като видя пламналото лице на момчето, и препусна по тесния път.

Охранявана от рицарите Гундрам и Вулфхард, Изабела стигна безпрепятствено до празнично украсения замък на княза, където вече се беше събрала пъстра тълпа фокусници, търговци, музиканти, джебчии и зяпачи. Предстоеше да отпразнуват завръщането на единствената княжеска дъщеря, рождения й ден и годежа й.

Високопоставените гости и рицарите, които щяха да участват в турнира, трубадурите и благородниците, пратениците на другите херцози и князе бяха настанени в замъка.

Отдалече навалицата приличаше на мравуняк и Изабела избухна в смях. После отново се замисли за двамата толкова различни рицари, които се стараеха да я развличат с остроумни разговори и по този начин да съкратят дългия път.

Гундрам от Оксензал беше съчетание от сила и гъвкавост. Блестящата ризница не можеше да скрие могъщите мускули, които играеха под кожата му. Тъмната коса и черната брада бяха късо подстригани. Не носеше шлем и Изабела се възхищаваше на интересния профил с енергична брадичка и прав нос. Дълбок белег разсичаше лявата буза от окото почти до ъгълчето на устата.

— Кой ви остави този белег? — осведоми се любопитно тя.

— Един проклет от Бога сарацин — отвърна той. Изабела потрепери от грубите думи и Гундрам се усмихна извинително. — Простете, Ваше Височество, но не мога да наричам по друг начин тези зверове, които владеят Светите земи.

— Поне наказахте ли го, както заслужава? — продължи с въпросите тя.

— Бих казал, да. Преди да изпусне последния си дъх и да загуби главата си в пясъка на пустинята, отсякох един по един пръстите, с които стискаше кривата си дамаскинска кама. — Той се потупа по хълбока. — Един от отрязаните пръсти е винаги с мен. Нося си го в кожена торбичка.

Изабела плъзна ужасен поглед по тялото му, но не откри нито човешки пръст, нито кожена торбичка или друго, което да й направи впечатление.

След малко се обърна към Вулфхард, доста тромав рицар с дълга, рошава кестенява коса. Може би беше смел воин и умееше да върти меча, но изобщо не отговаряше на представата й за изискан, одухотворен и остроумен рицар. Все пак тя се чувстваше много добре в компанията на двамата мъже, които я ухажваха, закриляха и й вдъхваха чувство за сигурност. С тях най-после можеше да се чувства като дъщеря на княз, като благородна дама, стояща много по-високо от обикновените хора. Княжеството беше в краката й и тя се наслаждаваше на безкрайно приятното чувство.

Цялата изпълнена с радостно очакване да влезе по-скоро в бащиния си дом, в двореца на предците си, тя не забеляза двамата рицари, които ги изпревариха и бързо препуснаха към замъка на княза.

* * *

— Рицарят Вулфхард от Геленау!

Изабела трепна и се опита да се съсредоточи върху настоящето. Кимна с достойнство на рицаря, който вдигна меча си за поздрав и подгъна коляно. След това отстъпи настрана и се нареди сред рицарите, които вече й бяха представени и сега стояха покрай стените и наблюдаваха церемонията.

— Рицарят Гундрам от Оксензал!

Изабела го удостои с благодарна усмивка и той й отговори с гордо кимане на главата.

— Благородната дама Гунила от Винтерсберг!

Изабела огледа смаяно натрапчиво красивата тъмнокоса жена в кървавочервена рокля, която се поклони пред нея. Рицарят Гундрам й помогна да се изправи. Двамата си приличаха много. Жената изглеждаше изкусителна, красива и горда. Дали беше съпругата му? Изабела погледна объркано към групичката жени, които вече й бяха представени и сега стояха в един ъгъл на залата, отделно от мъжете си. Това бяха съпругите на рицарите, които изчакваха церемонията да свърши. Естествено, женените рицари не участваха в турнира за ръката й, но бяха гости на празника.

— Това е моята сестра-близначка — обясни Гундрам.

Изабела кимна леко и задържа погледа си по-дълго върху безупречната фигура на жената. Не можеше да разбере какво у нея я възхищава — или я плаши.

Гунила се присъедини към благородните дами, докато рицарите насядаха по столовете, поставени в една редица покрай стената. Над всеки стол висяха гербът и флагът на рицаря.

Това бяха съветниците на баща й, доверените му хора, онези, които определяха съдбата на княжеството. Изабела вече беше разбрала, че от някогашната силна воля на баща й не е останало почти нищо. Стана й малко страшно, като огледа дългата редица от двайсет и един рицари в лъскави ризници и пъстро празнично облекло. Те представляваха опасност, която не беше за подценяване. Ала с помощта на съпруга си, когото щеше да избере според смелостта му, тя щеше да вземе юздите на управлението в свои ръце. В никакъв случай нямаше да им позволи да я водят на въженце като послушна овчица!

Изабела се надигна и отново кимна с достойнство на рицарите, преди да се оттегли. Князът я настани в женските покои, които беше обитавала покойната Изолда и които отдавна стояха празни. Сега осиротелите стаи се събудиха за нов живот. Изабела се гордееше, че са я посрещнали с такива почести, и веднага прие тези помещения за свои.

Освен Матилда, там я очакваха три благородни госпожици с имената Розамунда, Виктория и Маргарет. И трите бяха навършили тринайсет години и бяха определени да й правят компания до сватбата. Князът наистина се беше постарал да й създаде развлечения. Искаше дъщеря му бързо да забрави ужаса, преживян по време на пътуването. Беше отказал да разговаря с нея за случилото се. Не поиска да й каже кой е рицарят разбойник, който напада мирни пътници и прави несигурни пътищата в малкото му княжество.

— Моите войници ще се справят — каза само той. — Рано или късно ще го заловят.

Изабела въздъхна облекчено и свали булото от главата си. Матилда свали и малката, плоска шапчица. Изабела изглеждаше възхитително в новата рокля и Матилда я огледа със смес от меланхолия и завист. Господарката й беше толкова красива, с безупречна бяла кожа, сини очи, които святкаха като звезди, и златноруса коса. Крехката фигура приличаше на млада бреза. Освен това беше добра, изпълнена с християнска любов към ближния и почит към Бога. Веднага след пристигането им, двете бяха отишли в малкия параклис на замъка да се помолят и да благодарят на небето за щастливото си избавление. Изабела не бе забравила да се помоли и за оздравяването на ранения войник.

Матилда въздъхна. Най-голямото й желание беше да стане като Изабела, но тази цел беше непостижима.

В голямата кухня на замъка кипеше трескава работа. Ден и нощ варяха, задушаваха, пържеха и печаха, за да хранят безбройните гости. Дългата трапеза в тържествената зала се огъваше под вкусните ястия, които поднасяха сръчни слуги. Предстоеше официалният пир, който щеше да продължи няколко часа. Яденето беше нещо много важно и се нуждаеше от време.

Както изискваше обичаят, Изабела не взе участие в угощението за рицарите в залата. Тя, Матилда и другите момичета се нахраниха в покоите на господарката.

— След като най-после можаха да видят съвършената ви фигура и прелестното ви личице, скъпа Изабела, рицарите копнеят по вас — въздъхна Матилда. — Огледахте ли добре онези, които ви бяха представени? Между тях има забележителни мъже!

— Моля те, Матилда, не желая да слушам такива приказки. Колкото и да копнеят за мен, колкото и да дрънчат с копията си и да ми пеят нежни песни, в момента това не ме трогва. Ще ти призная, че ми дойде твърде много. Не искам да присъствам на празненството им. Кой знае какви изненади ни предстоят през следващите дни…

— Дано да са само добри! Никога вече не искам да преживея онова, което ни се случи по пътя — отговори Матилда и посвети вниманието си на вкусното ядене.

В тържествената зала цареше шумно веселие. Рицарите седяха сами или със своите дами в горната част на трапезата от двете страни на княза; до тях бяха благородниците и високопоставените гости, следваха певците, поетите и музикантите. В двора на замъка бяха наредени още маси за обикновените гости, прислугата и пътуващите артисти.

Гунила оглеждаше внимателно присъстващите на масата. Погледът й отново спря върху мъжа с нос на хищна птица. Беше го забелязала още предишния ден — правеше впечатление дори сред безбройните гости, трубадури, търговци, артисти и музиканти. Дали остро изсеченото му лице с издаден нос, дали пронизващият му поглед или странната му сянка, която според Гунила не беше нито паж, нито слуга — тя не можеше да си обясни какво я безпокоеше у него. Не знаеше името му, никога преди това не го беше виждала. Повечето рицари на княза й бяха познати. Затова се обърна и потърси между познатите лица човека, който можеше да я забавлява поне през дните на празника.

Бодо, петнайсетгодишният паж на Гундрам, стоеше зад господаря си и му наливаше вино, ала очите му търсеха Гунила. Тя усети погледа му и бързо се обърна. Бодо я забеляза и изкриви лице в широка усмивка. Трябва да го държа изкъсо, каза си Гунила. Хлапето размахваше меча доста умело и държеше стремето на господаря си, но със сигурност не умееше да пее любовни песни или да утешава една изоставена жена. Трябваше да го научи да се държи прилично! Цялата й надежда беше в Гундрам. Брат й трябваше да спечели турнира и да се ожени за Изабела. Това означаваше край на грижите й. Щеше да заживее в двора на княза и част от блясъка му щеше да се отрази и върху нея. Тъй като съпругът й беше един от рицарите на императора и постоянно пътуваше с него — в момента беше в Италия — Гунила скучаеше ужасно и търсеше утеха в обятията на красиви и жизнени млади мъже. Обстоятелството, че това хлапе с жълто около устата се влачеше след нея като след разгонена кучка, не подхождаше на новия живот в княжеския двор, който тя си представяше.

Гунила вдигна празната си чаша и даде знак на Бодо да й налее вино. Пажът побърза да изпълни нареждането и се наведе над нея.

— Престани с тези дръзки погледи, Бодо, или ще кажа на господаря ти! — рече през зъби Гунила, докато той наливаше вино.

Бодо се ухили нахално.

— Аз мисля за вашето благо, колкото и за това на господаря си — отговори той и усмивката му стана още по-широка.

— Днешното празненство не е повод да покажеш на всички за какво мислиш!

— Нима това не е празник на любовта? — попита той и застана съвсем близо до нея, за да я докосне уж неволно с тялото си.

— Ще заповядам да ти отрежат главата — изсъска разярено тя.

Това очевидно не направи впечатление на Бодо. Когато пошепна в ухото й няколко толкова нагли обещания, че я накараха да се изчерви, Гунила реши веднъж завинаги да му даде урок. Изпи чашата си и отново я вдигна подканващо. Бодо веднага се втурна към нея.

— Ела след залез-слънце в покоите ми — пошепна тя. — И внимавай да не те види някой!

Очите на Бодо светнаха и той кимна зарадвано. Стараейки се да изглежда равнодушна, Гунила избра няколко апетитни късчета от трапезата, нахрани се спокойно и пийна още малко вино, преди да се оттегли.

Притъмняваше и тя заповяда да запалят няколко лоени свещи, които потопиха в топла светлина просторната стая с три дебели каменни колони, които носеха високия свод. Завесите пред отворените прозорци се издуваха леко от вечерния вятър. Щом чу тихото чукане, Гунила побърза да отвори вратата сама.

Бодо стоеше пред нея със зачервени уши и я гледаше втренчено. Гунила носеше само лека, плътно прилепнала рокля, чиято горна част беше стегната със сребърна кордела. Тя отиде с поклащащи се хълбоци и кокетни стъпки до средата на стаята, където в железен свещник беше поставена дебела лоена свещ. Дебел килим покриваше каменния под. Гунила коленичи на пода и направи знак на Бодо да я последва.

Сега, когато се озова насаме с Гунила, Бодо изведнъж загуби смелостта си. Развълнуван и смутен, той непрестанно триеше потните си длани в панталона си.

— Е, Бодо, намираш ли ме красива? — попита с нежен глас Гунила.

— О, да! — прошепна момчето и ушите му пламнаха още по-силно.

— Никога ли някоя жена не се е интересувала от теб? — продължи с въпросите тя и когато момчето поклати глава, се усмихна майчински. — Тогава е време да разбереш какво чувства мъжът.

Гунила отвърза бавно шнура на роклята си и я разтвори. Бодо зяпаше с отворена уста ръцете й, които отмахнаха плата и разкриха гърдите й, за да ги погалят предизвикателно. Дъхът му се ускори, лудо биещото сърце заплашваше да спука гръдния кош.

— Ела, опитай сам, да видим какво ще усетиш! — Тя улови китката му и поднесе ръката му към гърдите си. Опулил големите си очи, Бодо положи длан върху бялата закръгленост. Гунила се усмихна подканващо. — Хайде, хвани я, размачкай я, погали я. Няма да те заболи! Приятно е!

Бодо внимателно прокара пръсти по пищната гръд. Изведнъж изръмжа и се хвана с другата ръка между краката. В следващия миг застина като ударен от гръм.

Гунила свали ръката му от гърдите си.

— Виждаш ли какво става — изрече равнодушно тя и отново завърза роклята си. — Ако искаш, можеш да се измиеш в онзи леген. — На лицето й се появи подигравателна усмивка.

Бодо стана червен като пурпур и засрамено сведе глава. Скочи и се втурна към вратата, без да сваля ръце от панталона си. Отвори я и изскочи като вихър в коридора.

— Това не беше особено мило — изрече мъжки глас зад Гунила и тя се обърна като ужилена. Погледна право в две черни очи на хищна птица, които блестяха развеселено. Трябваше й почти минута, докато се възстанови от изненадата.

— Как влязохте в стаята ми? — изфуча гневно тя.

Дьо Казевил излезе иззад една от завесите и се засмя, показвайки блестящите си бели зъби.

— Отдавна съм вътре — отвърна той, обиколи я бавно и я огледа като кобила, която се канеше да купи.

Гунила се завъртя с него. Чувстваше се ужасно неловко.

— Какво искате?

— Да се позабавлявам — отговори той и спокойно спусна резето на вратата. — Представлението беше чудесно и мисля да го продължим.

Гунила пламна от гняв. Точно този страшен мъж бе станал свидетел на непочтената й игра с Бодо.

— Трябваше да го направя. Това е възпитателна мярка, разбирате ли? Момчето беше станало досадно.

— Много ефективна мярка — потвърди Дьо Казевил. — Но според мен само господарят има право да възпитава пажа си — добави той с лек укор.

Гунила упорито отметна глава назад. Гласът на непознатия беше тих, заплашителен, внушаваше страх.

— Кой сте вие?

— Много въпроси задавате! — Дьо Казевил взе един кичур от тъмната коса между пръстите си и помилва с него бузата й. — Очевидно не сте намерили господаря, който ще ви възпита правилно.

— Лъжете се — отговори сковано Гунила и се отдръпна. — Аз съм омъжена жена.

— О, знам, че сте омъжена — отвърна тихият глас. — Съпругът ви е в Италия с императора. В момента сте сама. Младото ви тяло копнее за удоволствия и отпускане. Нима ще ми кажете, че сте готова да се задоволите с малкия паж?

Той взе ръката й и галантно я съпроводи през стаята. Макар и изпълнена с недоверие, тя му позволи да я води.

— Вие не ми отговаряте, красива Гунила, но аз знам, че съм прав. Тялото ви иска нещо, което никой мъж досега не ви е дал, така ли е?

— Какво говорите? Откъде вземате тази дързост?

Мъжът я погледна развеселено.

— Написано е на върха на носа ви. — Спря до една от колоните и сложи ръцете й върху камъка. — Знам, че копнеете за прегръдка, както сега прегръщате тази колона — пошепна в ухото й той и плъзна пръсти по протегнатите й ръце. Извади от туниката си тънка кожена връв и светкавично завърза ръцете й зад колоната.

Гунила твърде късно забеляза капана и гневно задърпа здравия ремък. Напразно. Беше безсилна да се освободи. Притихна, допряла буза до твърдия камък.

— Веднага ме пуснете! — извика глухо тя.

— Иначе? — попита усмихнато мъжът.

— Ще крещя и ще събера целия замък! — извика гневно тя.

— О, не, няма да го направите — отговори меко той, сякаш си имаше работа с твърдоглаво хлапе. Улови с една ръка лицето й, отвори устата й и напъха вътре тънката кърпа, която Гунила беше захвърлила на леглото.

Отчаяна, тя се опита да се отбранява, на само захапа плата между зъбите си. Очите й се разшириха от ужас.

— Не се бойте, няма да ви сторя нищо лошо — обеща непознатият, все така със спокоен, тих глас. Хвана вързаните й ръце и внимателно я смъкна надолу.

Дали искаше или не, Гунила трябваше да застане на колене. Мъжът свали ръцете й до пода и я принуди да се опре на лакти и колене. Все едно че беше куче, вързано за колоната.

— Така е много добре — усмихна се той и бавно помилва закръгленото й дупе, което стърчеше точно пред очите му. Тя се опита да се надигне, но той притисна лицето й към колоната, така че да не може да се движи. Изпълнена с отвращение, Гунила го прониза с поглед, когато вдигна полата й и разголи задните й части. Когато се наведе, за да я разгледа отблизо, лицето й пламна от срам.

— Красива си — изрече доволно той. — Дупето ти е кръгло и стегнато като на кобила. — Съвсем спокойно отвори колана на панталона си и освободи еректиралия си член.

Гунила зяпна смаяно голямата му мъжественост, също така закривена като носа му.

— А сега не мърдай, защото иначе ще те боли — каза той и коленичи зад нея. После разтвори с пръсти входа към тялото й.

Гунила изохка измъчено. Докосването му й причини неловкост. Тя се опита да се изплъзне и изви хълбоците си настрана.

— Сигурно гориш от нетърпение, щом мърдаш така? — попита подигравателно той и заби нокти в дупето й. Писъкът й бе задушен от кърпата в устата й. Безформеното му копие проникна в нея, той изпусна шумно дъха си през носа и се задвижи силно и безогледно.

Гунила измъчено затвори очи. Не й оставаше нищо друго, освен да изтърпи този брутален акт. Мъжествеността му нямаше да издържи вечно. Толкова повече се учуди, когато той спря да се движи и пое дълбоко въздух, без да се махне от нея. Докато дишаше равномерно, той мачкаше хълбоците й.

— Харесва ли ти? — попита той и наклони глава встрани, за да я погледне в лицето. — Още не? Обещавам ти, скъпа, че ще ти хареса. — Отново се раздвижи, тласъците на хълбоците му ставаха все по-силни и тя усети с учудване и ужас как вътрешността й набъбна болезнено и в нея се надигна животинско задоволство. Пот се стичаше от челото й, когато той прекъсна акта за трети и за четвърти път и потисна възбудата си, за да започне отново.

— Ориенталците се сношават само по този начин — обясни й той в една от паузите, докато чакаше да се успокои. Лицето я болеше от натиска на каменната колона, срамните й части горяха от необичайния начин на сливането, но още повече я болеше от унижение и гняв, че той си бе позволил да я вземе като кучка. Очите й се напълниха със сълзи, когато той най-спокойно продължи тласъците си и я хвана здраво през корема, за да се увери, че въпреки болките преживява един след друг оргазми. Предателските тръпки в долната част на тялото й не преставаха и той изкриви уста в доволна усмивка.

— Няма да пречупя напълно великолепната роза — изрече той с поглед към сълзите й, — защото се надявам още много пъти да ми доставя удоволствие. Но аз още не съм стигнал до края, а ти плачеш, скъпа. Какво ще правим сега?

Той отдръпна хълбоците си и Гунила усети с облекчение как излезе от нея.

— Няма проблеми — рече небрежно той. — Ти имаш и други небесни порти, които могат да ми доставят наслада.

Отново вкопчи пръсти в дупето й и грубо го разтвори.

— Не! — изпищя отчаяно Гунила и припадна.

Когато се събуди, видя, че е в леглото си. Раздвижи се и изохка от пулсиращата болка между краката. С мъка отвори очи и видя мъчителя си, който седеше най-спокойно на един от високите столове с чаша вино в ръка и равнодушно се взираше във върха на обувката си.

Като забеляза, че тя се е събудила, той се усмихна.

— Радвам се, че мога отново да те погледна в очите — каза той и Гунила отвратено извъртя глава настрана.

— Хайде, хайде, какво толкова лошо се е случило? — попита той и седна до нея на ръба на леглото. Помилва рамото й и продължи: — Надявам се следващия път да не припаднеш. Знаеш ли, че пропусна най-хубавото?

Плесна я по дупето и се засмя, когато тя се отдръпна. Наведе се към нея и заповяда:

— Кажи, че никой друг мъж не те е задоволявал като мен!

Гунила притисна лице във възглавницата, но той я дръпна за рамото.

— Кажи го!

— Да — пошепна тя.

— По-високо, не те чувам!

— Да, направихте го — извика тя със задавен от сълзи глас и притисна треперещи ръце между коленете си. На роклята й имаше кърваво петно.

— Много съжалявам — каза той и в гласа му наистина имаше съжаление. — Но това е само първия път. Следващия път вече няма да кърви.

Гунила простена измъчено.

— Какво искате от мен?

Мъжът отново се наведе към нея.

— Едно малко възнаграждение, че ви доставих такова невероятно удоволствие. Ще направите нещо за мен, което аз не мога да направя.

Гунила се надигна мъчително и го изгледа с цялото презрение, на което беше способна.

— Наистина ли има нещо, което не можете да направите?

— О, да, затова вие ще го свършите вместо мен. Вие сте жена и няма да направите впечатление, ако влезете в покоите на мъртвата княгиня и потърсите нещо за мен. Трябва ми едно малко ковчеже от черно дърво, украсено с миди и кехлибар.

— Какво? Искате да го открадна?

— Не да откраднете, само да я вземете за малко. По-късно ще го върнете на мястото му.

— Не мога да го направя. Аз съм само гостенка в замъка на княза.

Дьо Казевил изпухтя презрително.

— Какво ще каже князът, ако той и всичките му гости узнаят по какъв начин се забавлявахме ние двамата допреди малко?

Гунила затрепери от гняв.

— Вие сте чудовище! — изкрещя в лицето му тя.

— Знам — отговори мъжът с равнодушна усмивка.

— Хайде да се поразходим малко и да погледаме как се забавлява простият народ — помоли Матилда. — На поляната има артисти и фокусници, които показват изкуството си. Има даже куче, което танцува на задните си крака!

Изабела вдигна отбранително ръце.

— Страхувам се от тези тълпи! Има време, празникът ще продължи две седмици и артистите ще бъдат тук през цялото време. Забрави ли, че пристигнахме едва вчера? Нима краката вече не те болят?

Матилда сбърчи нослето си, отрупано с лунички.

— О, болят ме, но любопитството е по-силно от всичко.

— Тогава иди сама или ако искаш вземи Розамунда и Виктория. Маргарет ще остане при мен. — Момичето я погледна разочаровано, когато другите три спуснаха воалите на лицата си и бързо закрачиха към вратата.

— И ти ли искаш да отидеш с тях? — попита Изабела, когато останаха сами. Маргарет кимна. — Тогава върви! — засмя се принцесата. — Не искам заради мен да се лишаваш от забавления.

— Не мога да ви оставя сама — отговори плахо Маргарет.

— Защо не? Намираме се в женските покои. Никой не би се осмелил да влезе тук. Освен това в коридора стоят стражи. Хайде, тичай да ги настигнеш!

— Благодаря ви, принцесо — отговори Маргарет и моментално изчезна през вратата.

Изабела застана до тесния островръх прозорец и се загледа навън. От мястото си виждаше много добре пъстрата навалица на голямата поляна пред замъка и дори градчетата, на които баща й отдавна беше гарантирал правото да организират панаири. Някога много обичаше да обикаля сергиите и да разглежда стоката на търговците: платове, дантели, съдове, кошници, билки, кехлибар…

Изведнъж усети, че не е сама, и се обърна рязко.

— А, вие ли сте, Гунила — рече облекчено тя.

— Уплаших ли ви, Изабела? — попита младата жена.

Очите й се стрелкаха неспокойно насам-натам.

— Не, не, просто се бях замислила.

— Няма ли да идете да погледате артистите и музикантите на поляната?

Изабела поклати глава.

— Утре непременно ще ида. Днес искам да си почина от неприятностите, които преживяхме по пътя. Сигурно вече сте узнали какво ни сполетя.

Гунила кимна съчувствено. Трябваше непременно да накара Изабела да напусне покоите си.

— Елате, седнете при мен на пейката — покани я Изабела.

Най-разумно е да се сближа с нея, каза си Гунила, така ще имам възможност да влизам в покоите й по всяко време. При първия оглед не можа да открие търсеното ковчеже, но не можеше да очаква, че ценната вещ ще стои на открито. Сигурно го съхраняваха в по-голям сандък, а това означаваше да претърси навсякъде. Като си помисли, че странният непознат щеше отново да се нахвърли върху нея, я побиха студени тръпки.

Тя седна при Изабела и изкриви лице.

— Боли ли ви нещо? — попита Изабела.

— Не, не — махна с ръка Гунила и се опита да се усмихне. — Само се чувствам малко… самотна.

— Сред толкова много хора? — учуди се Изабела.

Гунила кимна.

— Съпругът ми е от една година в Италия. Разбирате ли, аз съм омъжена жена и не е редно да се забавлявам сама.

— Разбирам. Но защо не си намерите рицар, който да ви закриля и да ви придружава на всички забавления, без да засяга честта ви?

Гунила сведе поглед.

— Вече не съм млада и свежа като вас, принцесо.

— Недейте така, вие сте много красива — възрази Изабела и огледа с възхищение буйната гарвановочерна коса. — Имате прекрасна нежна кожа и разкошни… Прощавайте, не е прилично да говоря така! — Тя се изчерви.

Гунила се засмя поласкано.

— Правите ми комплименти, принцесо!

Поддавайки се на внезапен импулс, Изабела улови ръцете й.

— Вие сте опитна жена, Гунила. Скоро и аз ще бъда съпруга. Честно казано, изпитвам известен страх от брака. Искам да кажа… след сватбата трябва да легна с мъжа си, нали? — Изабела млъкна и вдигна глава към Гунила, която я наблюдаваше с растящо учудване. — Не знам с кого бих могла да поговоря за това. Камериерките ми са девици, освен това са по-млади от мен. Нямат понятие от тези неща. Матилда също, макар че е по-голяма от мен. Вие обаче…

Гунила се сви на пейката и се загледа в пода, сякаш виждаше ужасни пропасти.

— Това е необходимо, за да имате деца — изрече почти сърдито тя.

— Знам, знам — кимна Изабела. — Но дали е… неприятно?

— Всъщност не. Понякога е дори хубаво. — Гунила помълча малко и попита: — Имате ли определена причина да ми задавате тези въпроси?

— Много често мисля за това. Боли ли?

— Само първия път. — Гунила рязко замлъкна. Прониза я остра болка, съпътствана от диво удоволствие. — Защо просто не се оставите да ви изненадат! — извика тя с преувеличена веселост. Изправи се и обиколи няколко пъти стаята. Беше сложила ръце на кръста си и се държеше подчертано непринудено, макар че всяка частичка от тялото й вибрираше. Колкото по-скоро намереше проклетото ковчеже, толкова по-скоро щеше да се отърве от мъчителя си! Нямаше да понесе още едно такова унижение. Досега винаги беше избирала сама мъжете, с които спеше.

— Красиви покои имате — отбеляза тя, опитвайки се да успокои гласа си.

— Да, това са помещенията на майка ми. Тя е починала много отдавна. За рождения си ден ще получа всички неща, които ми е завещала.

— О! Значи не знаете какво сте наследили? — попита с интерес Гунила.

Изабела учудено вдигна вежди.

— Не, не знам. Важно ли е това?

— Не, разбира се, че не. Сигурно са само лични неща, защото земите принадлежат на баща ви.

— Съпругът ми ще получи част от земите като зестра, а един ден ще стане княз.

— Знам — промълви Гунила. — Щастлив ще е мъжът, който спечели турнира и ръката ви.

— Дано сте права. Брат ви също ще се състезава, нали?

— Да, Изабела. Брат ми е един от най-доверените хора на баща ви. Нали няма да ми се разсърдите, че му желая успех в турнира?

Изабела се засмя благосклонно.

— Естествено, че няма да се сърдя. Може би скоро ще станем едно семейство. — Ала като си представи обезобразеното лице на Гундрам, тя изпита леко безпокойство. Но какво беше виновна Гунила? Тя беше красива, Гундрам също не изглеждаше зле. Освен това красотата нямаше нищо общо със способността да се управлява страната.

Изабела се загледа отново през прозореца и си представи блестящ рицар, който я вдигна на коня си и двамата препуснаха към далечната му страна зад хоризонта.

4.

Мелодичен, звънък като камбана глас запя нежна песен и дамите въздъхнаха блажено. Великолепният тенор се издигна към тавана на празнично украсената зала, в която се бяха събрали десетки гости, за да присъстват на състезанието между певците.

— Кой пее така хубаво? Жена ли е? — попита изненадано Изабела. Придружена от дамите си, тя крачеше по коридора към залата. По настояване на баща си беше напуснала женските покои, за да поздрави гостите. Щом влезе в залата, навалицата почтително се раздели да й направи път.

Изабела протегна шия, за да види по-добре певеца. Оказа се високо, стройно момче с розови бузи и красиви момичешки очи.

— Божичко, какъв глас! — прошепна възхитено Матилда. — Как може да взема толкова високи тонове?

— Той е кастрат — обясни нечий глас зад тях.

Изабела се обърна и видя Гунила.

— Кастрат ли? Какво е това?

— Мъж, който вече не е мъж — обясни тихо Гунила. — Като скопен кон или паун.

— Велики боже! — Изабела пребледня. — Как може да се постъпва толкова жестоко! Та той е човек!

— Мъжествеността не му липсва — засмя се Гунила. — Известен е в цялата страна и дамите го обожават.

— Но… но… щом е кастриран, значи не може… — Изабела беше смаяна от разкритието на Гунила.

— Естествено, че не може! Би трябвало да кастрират всички мъже! — изсъска Гунила.

Изабела се обърна стреснато. Лицето на Гунила беше бледо като варосана стена. Погледът й бе устремен към Рупърт дьо Казевил, който със скръстени ръце се бе облегнал небрежно на една от колоните по външната стена на тържествената зала. Черните му очи я пронизаха като стрели, после хвърли поглед към Изабела и изкриви устни в дръзка усмивка. „Каква ли дяволщина е замислил?“ — запита се страхливо Гунила и хвърли изпитателен поглед към Изабела, която се беше заслушала в песента на младия кастрат и не помръдваше. Излезе бързо в коридора и се стрелна към женските покои. Това беше удобен случай да потърси малкото ковчеже. Непременно трябваше да се отърве от онзи ужасен човек!

Певецът завърши изпълнението си, изпратен от бурни аплодисменти, и се наведе да вдигне цветята и дантелените кърпички, които му хвърляха дамите.

Вълшебната песен бе привлякла много слушатели и залата направо се пукаше по шевовете.

— Не понасям толкова хора на едно място — оплака се Изабела и започна да си вее трескаво.

— Да излезем в беседката — предложи Маргарет.

— Но тогава няма да чуваме певците — възрази Розамунда.

Изабела беше готова да се обърне, когато за частица от секундата погледна в две блестящи сини очи. Спря като ударена от гръм и сграбчи ръката на Матилда.

— Видя ли този певец? — попита задъхано тя.

— Тук има много певци — отговори объркано Матилда. — За кого говорите?

— За онзи там, в туниката на сини и бели ивици. Онзи с дългите руси къдрици. — Изабела посочи с пръст млад мъж, обърнат с гръб към тях.

Матилда стреснато натисна ръката й надолу.

— Не бива да показвате интерес към никого от бардовете — изсъска ядосано тя. — Спазвайте правилата!

— Трябва да го погледна в очите. Божичко, Матилда, какви очи! Сини като очите на чуждия рицар, блестят като скъпоценните камъни, които търговците носят от Изтока. Това е той, трябва да е той! Няма друг като него!

— Сигурна съм, че се лъжете, Ваше Височество — възрази строго Матилда. — Онзи беше разбойник, крадец. Този е рицар на любовна служба. Има много мъже със сини очи.

Изабела притисна ръце към гърдите си.

— Сърцето ми бие като безумно — пошепна изненадано тя. — Този рицар е моят избраник.

Матилда се намръщи още повече.

— Вашият избраник ще бъде определен на турнира — напомни й тя.

— Значи той ще спечели турнира. Знам го, усещам го със сърцето си.

— Господи, Изабела, как да ви вразумя? — въздъхна Матилда. — Не се ли гордеете с високата чест, че повече от шейсет рицари ще се сражават, за да заслужат благоволението ви? Всички пеят, рецитират, съчиняват поезия и се бият заради вас. Готови са да дадат живота си за вас, а вие тичате подир една мечта.

Изабела сведе поглед.

— Нека си пеят и рецитират, нека дори да умрат в пясъка, аз искам само рицаря със сините очи. Той ще бъде моят съпруг.

Матилда изнервено извъртя очи.

— Предвиждам голямо нещастие, ако продължавате да се инатите. Княжеството на баща ви има нужда от силна ръка, и то веднага. Баща ви е стар и слаб.

— Това не е вярно! Той е в разцвета на годините си! Още дълго ще управлява. — Изабела стисна ръце в юмруци и се обърна ядно към приятелката си. — Как смееш да говориш така за своя господар?

— Защото не съм сляпа. Князът знае много добре какво е положението в земите му и как се чувства самият той. Затова иска да ви омъжи за най-смелия от рицарите си и да има достоен наследник. В сърцето ви не бива да има място за любов и сини очи. Бракът е само стъпка към голямата цел, принцесо, а тя е да служите на страната си. Обичайте, когото искате, но той няма да получи достъп до стаята ви.

— Колко си жестока — прошепна Изабела.

— Права сте — въздъхна Матилда, — но за първи път в живота си се радвам, че не съм принцеса.

Изабела замълча. Чувстваше се объркана. Може би онова, което бе преживяла в гората, не беше истина. Може би беше видяла призрак. Нападнаха ги, убиха всички войници от свитата й, с изключение на един, вероятно щяха да убият и тях двете, ако не бяха повярвали, че са монахини. Защото законът казва: който насили монахиня, ще бъде хвърлен от високото, а който убие монахиня, ще бъде изгорен жив. Дали в безкрайната си уплаха беше видяла сините очи като лъч надежда за спасение? Може би те не съществуваха, а бяха само плод на въображението й? Може би те бяха знак, изпратен от Бога, за да повярват в избавлението?

— Доведи го тук, искам да пее пред нас — заповяда Изабела и тропна нетърпеливо с краче.

— Как да стигна до него, като залата е препълнена? — Матилда се надигна на пръсти, за да види накъде е тръгнал певецът, който междувременно беше изчезнал от полезрението им.

Тя си проби път с лакти, докато накрая го откри и застана пред него. Красив млад мъж с руси къдрици, нахлупил дръзка барета с перо от фазан. Подобно на повечето трубадури носеше туника върху бяла ленена риза, тъмносин панталон и наметка в същия цвят, която беше отметнал назад. Той погледна учудено дребното червенокосо момиче, което го подръпна за ръкава.

— Принцеса Изабела желае да чуе изпълнението ви — каза Матилда.

— Моето изпълнение? — повтори невярващо той.

— Естествено! Нали сте певец?

— Да, аз пея, но… не на публично място.

— Какво? — смая се Матилда. — Кога тогава пее трубадурът?

— Когато е насаме с дамата на сърцето си.

— Виж ти! — учуди се още повече момичето. Изабела щеше да се разочарова много. — Тогава елате в малката беседка под галерията с бойниците. Принцесата ще ви очаква там.

Матилда възбудено си проби път обратно до Изабела.

— Е, какво ти каза? — попита нетърпеливо Изабела.

— Не иска да пее!

Изабела зяпна смаяно. Не беше очаквала такава дързост.

— Не иска да пее?

— Не иска да пее пред всичките тези хора — побърза да обясни Матилда. — Ще пее само за вас.

Изабела поклати неразбиращо глава. Матилда я издърпа навън от тържествената зала.

— Поръчах му да иде в малката беседка — обясни тя. — Ще седнем там и той ще пее за вас.

Двете забързаха към лозницата в долния край на крепостната стена. Розамунда, Маргарет и Виктория ги последваха. Момичетата насядаха в полукръг около Изабела, любопитни да чуят трубадура, който не желаеше да пее пред гостите.

Той наистина дойде. Когато го забеляза, Изабела му махна да се приближи и му кимна окуражително.

— Не бива да сте толкова плах — каза тя и момичетата захихикаха.

Мартин вдигна лютнята си и направи няколко крачки към малката компания. Тя беше, Изабела, дъщерята на княза. Принцеса Изабела!

Младата дама го гледаше с интерес, но не даваше признаци да го е познала.

За миг той се поколеба и му се дощя да хвърли инструмента в храстите. Защо се измъчваше да я гледа, да й пее и да я обожава? Тя никога нямаше да стане негова! Един от мускулестите, надути рицари щеше да я направи своя съпруга, тя щеше да му роди много красиви деца и да управлява заедно с него, когато старият княз се преселеше в отвъдното.

Това ли искаше той? Не! Искаше да си възвърне честта, да бъде реабилитиран. Искаше да го освободят от позорното подозрение, че е посегнал на императора. Имаше достатъчно свидетели, които да потвърдят невинността му. Но дали бяха готови да го направят? Мартин беше познал няколко рицари, с които някога се беше сражавал рамо до рамо. Заедно бяха прекосили планините. Сега всички жадуваха за ръката на Изабела и никой нямаше да се откаже от борбата, за да застане на страната на Мартин и да свидетелства пред княза за невинността му. Какво всъщност търсеше тук?

— Как е името ви? — попита Изабела.

— Рицарят Ма… Михаел от Драхенфелз, благородна принцесо — отговори той.

Михаел? Така се казваше синът на гостилничарите, красивият любовник с дяволския рог на слабините си. Изабела изкриви устни в усмивка.

— Какво ви развесели така, принцесо? — попита учудено певецът.

— О, само споменът за едно нощно… за един сън. — Тя склони глава. — Хайде, пейте, драги рицарю. Изпейте своята песен и ни зарадвайте.

Мартин коленичи, настрои лютнята си и запя със звучния си баритон:

„В далечно царство раснала княгиня,

прекрасна като летен карамфил.

И щом навършила шестнадесет години,

да я омъжи татко й решил.

Събрал отбор младежи благородни

за нея да се бият на турнир.

И дамите одеждите си модни,

подготвили за сватбения пир.

Към схватка всеки рицар се стремеше —

да спре на него моминият взор.

Че всекиго желание гризеше,

да влезе с почест в кралевия двор.

А щом съзряха дамата прекрасна,

с коси от злато, с дреха от сребро,

лицето й — като зората ясно,

познаха те любовното тегло.

Във вихъра на битката страхотна

мнозина си загубиха честта,

но срещнаха позора си охотно

понеже ги замайваше страстта.

Накрая победителят мъжествен

облян във кръв, но с царствена снага,

пред дамата приведе се тържествен,

очаквайки наградата в ръка.

Но тя изсмя му се и лице извърна,

на друг сърцето си бе дала тя.

Позорно тя жениха върна

и хвърли го във ада на скръбта.

От гняв захвърли кралят свойта дъщеря в тъмница.

О, нека гние в златната си дреха тя!

Ни принц, ни воин повече я пожела,

че бе извърнала лице от истинския рицар.

За него сълзи ронеше принцесата сама —

остана той далеч от нейните обятия.

Забрави рицарят невярната приятелка —

остави я в затвора на срама…

Поуката за всички стана ясна.

Честта премери сили с любовта;

Княгинята венча се за смъртта,

Понеже не зачете обич страстна.“

След края на песента Изабела дълго време остана мълчалива, заслушана в отклика на сърцето си. Съжаляваше, че песента е свършила, защото звучният глас на изпълнителя причиняваше сладостни тръпки. Но най-силно беше впечатлението от съдържанието на песента.

— Толкова е тъжно — пошепна тя. — Защо любовта й не е била щастлива?

Мъжът се усмихна.

— Как да не е била? Любовта до смърт е винаги щастлива.

— Въпреки това го намирам тъжно. Нали всеки копнее да бъде щастлив?

Мъжът се надигна, без да й отговори, и се отдалечи с поклон. Изабела въздъхна и го проследи с поглед, изпълнен с копнеж.

— Какъв мъж! — пошепна възхитено Маргарет.

Розамунда се засмя и дяволито отсече:

— Ако вие не го вземете, ще го взема аз!

— О, на празника има още много красиви и благородни рицари и певци, хайде да идем да ги погледаме! — извика Виктория и скочи. Останалите също станаха и се обърнаха към изхода на беседката. В същия миг зад тях отекна силен трясък и парчета камъни се разхвърчаха във всички посоки. Момичетата изпищяха и се обърнаха ужасено. Непосредствено до тях бе паднала част от каменния зъбер и се беше натрошила върху паважа.

— Велики боже! — изохка Изабела и погледна нагоре, където половината зъбер стърчеше към небето като счупен зъб. — Това щеше да ни убие!

— Ранена ли сте, принцесо? — попита разтревожено Розамунда. Зъбите й тракаха от ужас.

— Не, не, всичко е наред — успокои я Изабела. — За щастие никоя от нас не пострада. Още днес ще кажа на баща ми, княза, че трябва да нареди да проверят всички зъбери. Очевидно имат нужда от ремонт.

Момичетата останаха още малко в беседката, загледани мълчаливо към натрошените камъни.

— Да си вървим — промълви Виктория. Останалите я последваха и много скоро забравиха произшествието.

Когато се отдалечиха, зад отчупения зъбер се появи гърбавата фигура на Белен. Той ги проследи с поглед, после сведе глава и си каза, че през следващите часове не бива да се явява пред очите на господаря си.

Дишайки тежко, Гунила ровеше с треперещи ръце в скриновете и раклите, които се намираха в женските покои. Рокли, платове, кърпи, завивки, килими, възглавници, завеси — всичко, от каквото се нуждаеха жените. Защо нямаше кутии, сандъчета, ковчежета? Нито едно от онези, които намери, не приличаше на онова, което беше описал чужденецът. Гунила се огледа безпомощно. Непременно трябваше да намери сандъчето. Оставаха два скрина, които обаче бяха заключени. Стари и прашни, те стояха в най-задния ъгъл на последната стая. Очевидно отдавна не бяха отваряни. Къде ли бяха ключовете? Провери във всички съдове, купи и кошнички наоколо, но не откри нито един ключ.

В коридора се чуха гласове. Дамите се връщаха, смееха се и разговаряха високо. Гунила се скри зад една колона — беше твърде късно да напусне стаята.

Маргарет влезе първа и се отпусна със стон на постелята си.

— Толкова съм уморена! — оплака се тя.

Другите се разсмяха.

— Защото през цялото време тичаше след онзи кастрат. При това той изобщо не се интересува от жени — пошегуваха се те.

— Не си правете шеги с нещастното момче! — извика Изабела.

— Но той изобщо не изглежда нещастен — възрази Матилда, свали булото си и разкопча туниката, която носеше върху тъмнозелената рокля. Беше топло, трябваха й по-леки дрехи. Отиде в съседната стая, където бяха ратаите с дрехите — и нададе ужасен вик. Останалите скочиха уплашено.

— О, небеса, Гунила, как ме уплашихте! — Матилда притисна ръка към гърдите си и облекчено извика към другите: — Това е Гунила!

— Какво търсите тук, Гунила? — попита Изабела с високо вдигнати вежди.

— Простете, Ваше Височество! — Гунила направи опит да се усмихне. — Дойдох в стаята ви, защото исках да си поговорим. Но… не ви намерих и… Тъкмо исках да си отида…

— Лошо ли ви е? На бузите ви са избили червени петна. Защо се криете зад колоната? — Изабела стана и се запъти към Гунила.

— Не, не, нищо ми няма. За миг ми се зави свят и се облегнах на колоната. Простете, знам, че сте уморени от дългия ден, и не искам да ви преча.

Гунила направи лек поклон и се втурна към вратата. Момичетата я проследиха с недоверчиви погледи.

— Странна жена — промълви Виктория.

— И аз мисля така — подкрепи я Розамунда. — Чак ме е страх от нея!

— Глупости! Само си въобразявате. Гунила заслужава съжаление, защото е винаги сама. Съпругът й е от една година в Италия, а не е редно да търси забавления без него. Вчера разговаряхме много приятно и ми се иска да й помогна. Трябваше да я вземем с нас и да се забавляваме заедно. Така изисква християнският ни дълг.

— Не мисля, че щях да се чувствам добре в компанията й — промърмори Маргарет.

Изабела се намръщи укорително.

— Утре ще я потърся. А сега поръчайте нещо за ядене и пиене. От кухнята се носи миризма на печен глиган с лук и дива майорана!

Гунила бързаше по коридорите, опитвайки се да се пребори с внезапно надигналото се гадене. За малко да провали всичко! Беше събудила недоверието на момичетата. Друг път не биваше да бъде толкова непредпазлива. С трескаво движение приглади назад влажните си къдрици, когато една ръка внезапно затисна устата й. Другата обхвана талията й и я промъкна през една малка врата. Ужасена, тя погледна в черните очи на чужденеца.

— Ти прояви непослушание, гълъбчето ми — изсъска в ухото й той и зарези вратата на малката стая, която служеше за килер.

— Напротив, претърсих всичко, но не намерих сандъчето.

— Не ме лъжи! Не си го търсила както трябва. Сигурен съм, че е в женските покои.

— Казвам истината! Претърсих всички ракли, кошници и скринове. Не го намерих!

— Всички ли?

— Да! — излъга тя и очите й затрепкаха.

Той я сграбчи грубо за китките и я притисна с тялото си към стената.

— Лъжеш! Лъжата говори от очите ти. Хайде, кажи ми истината!

— Два скрина са заключени. Не можах да намеря ключ. Може би е у княза. Изабела каза, че на рождения й ден князът ще й връчи наследството на майка й.

— Това е вдругиден!

Гунила кимна.

— Тогава сигурно ще отвори скриновете. По време на турнира в покоите й няма да има никой. Ще се промъкна и ще намеря сандъчето. — Дъхът й излизаше на тласъци, гласът й предрезгавя.

— Това е последният ти шанс — каза той и пусна китките й.

Гунила въздъхна и разтърка изтръпналите си пръсти. Промуши се покрай него с намерението да напусне веднага килерчето.

— О, не! — Мъжът поклати глава. — Още не сме свършили.

— Моля ви, недейте! — изплака Гунила. — Ще ви донеса, каквото искате.

— Така и трябва. Но не съм доволен от теб и трябва да те накажа. — Гласът му остана все така тих и спокоен.

Гунила потрепери. Ако той крещеше, ако беснееше, щеше да понесе всичко. Но тихият глас, гладък и хлъзгав като змия, се промъкваше под кожата й и обвиваше шията й като в примка. Този глас беше по-страшен от смъртта.

— Съблечи се, съкровище, покажи ми прекрасното си тяло — подкани я той.

Гунила се отдръпна към стената.

— Не!

— Не ли? Не познавам тази дума. — Той се озова с две крачки при нея и с един замах разкъса роклята й. — Лошо качество — промърмори небрежно той. — Как можа толкова бързо да се скъса? Е, какво има?

Хълцайки, тя свали ризата и се опита да прикрие слабините си.

— Махни си ръцете. Знам как са направени жените. Гледката е радваща. Но предпочитам да ти видя задника. Легни на онзи сандък!

С треперещи колене Гунила отиде до сандъка с объл капак и легна по корем. Дьо Казевил извади от джоба си кожен ремък и я плесна няколко пъти по дупето.

Гунила потисна писъка си и захапа ръката си. Нямаше да му позволи да се радва на болките й.

Мъжът огледа червените ивици по бялата кожа и въздъхна.

— Не го правя с удоволствие. Не исках да загрозявам хубавото ти задниче, но сама си си виновна. Непослушните деца заслужават наказание. — Наведе се над нея и Гунила затвори очи в очакване да усети отново проникването на члена му. Вместо това той отметна косата от тила й и стегна кожената примка около шията й. Стегна я рязко и я привлече към себе си. — Ако ме слушаш, малко черно кученце, няма да те боли. — Принуди я да падне на колене пред него, отвори с една ръка колана си и смъкна панталона. Гунила видя огромния му фалос пред лицето си и отвратено затвори очи.

— Сега ще го милваш, галиш и целуваш с ръце и устни, докато ти кажа да спреш. Тогава ще си починеш малко, докато ти кажа да продължиш. Нали знаеш играта?

Гунила кимна и изхълца задавено.

— Хайде, започвай! И най-после си отвори очите!

Изабела и Матилда се разхождаха хванати за ръка сред навалицата. Изабела беше освободила другите три момичета, за да видят изпълнението на пътуващите артисти на поляната пред замъка. Матилда не пожела да ги придружи. Вместо това вървеше до господарката си с наведена глава.

— Какво ти е, Матилда? Защо не се радваш на всички тези красиви неща? Виж какви великолепни панделки и ширити! Има дори златни конци за бродерия! Или си избери някой хубав мъж. Има толкова много, трябва само да посегнеш! — Тя прегърна приятелката си и я притисна до себе си. Лошото настроение на Матилда я смущаваше и помрачаваше радостното й очакване от утрешния турнир.

Матилда сведе глава и закърши пръсти.

— Може би е по-добре да се върна в манастира „Свети Мартин“ — изрече с пресекващ глас тя. — В никакъв случай няма да се омъжа.

— Няма ли да ми кажеш защо си толкова мрачна?

— Никой рицар няма да се бие за мен, макар че баща ми беше истински рицар — заговори през сълзи Матилда. — Много скоро ще ми намерите някой мъж, готов да ме вземе без пари и земя. Кой истински мъж ще се съгласи да вземе бедно момиче без зестра? Не искам това. Бракът е само повод за мъжа да подчини жената на волята си, да се възползва от тялото й, винаги когато му се прииска. Без да се съобразява с чувствата или болката й. Мъжът опложда жената сред срам и унижение и тя ражда децата му с много болка. О, защо не си останах в манастира! Това е най-доброто за едно момиче.

Изабела я гледаше смаяно и непрекъснато навлажняваше пресъхналите си устни с върха на езика. Едновременно с това си припомни голото момче в обора. Тогава нито той, нито слугинята не изпитваха срам или унижение. Спомни си и щастливото изражение на момичето, докато се любеха.

— Монахините ни разказваха, че това е унижение и болка — заговори вразумително тя. — Но откъде могат да са сигурни?

— Не знам. — Матилда преглътна тежко.

— Точно така, не знаеш. И те не знаят, защото никога не са били с мъж. Не разбирам защо трябваше да ни говорят такива неща.

Матилда вдигна отбранително ръце.

— Нямам никакво желание да го изпробвам — призна съкрушено тя.

Изабела я погледна пронизващо.

— Аз обаче имам.

— Не съгрешавайте! — изохка Матилда и се прекръсти.

Изабела изпита гняв. Не можеше да понася повече хленченето на Матилда. Изведнъж всички тези чужди хора й станаха непоносими. Князът ги беше събрал с доброто намерение да я накара да забрави ужаса от преживяното по пътя, но навалицата я плашеше. След тишината и отдалечеността на манастирския живот тя бе очаквала с радост пъстрия и весел живот в двора на баща си. Сега обаче многото шумни и весели хора й пречеха да мисли за своя рицар с невероятните сини очи.

Все повече вярваше, че той носи сребърно снаряжение, което сияе с неземна светлина, че очите му са отражения на дълбоки езера, скрити в далечни планини, и че подобно на ангел ще я закриля навсякъде, където и да се намира. Той не беше рицар от плът, кръв и желязо, а плод на фантазията й, на желанията й.

Това прозрение беше болезнено, но тя продължаваше да държи на представата си. Това беше утешителна мисъл в морето от несигурност, сред десетките чужди тела, погледи, жестове. Защото в момента всички неженени мъже се бореха да завоюват ръката й. В турнира щяха да участват шестдесет рицари. Повечето от тях живееха постоянно в близост до баща й, за да го съветват или да се бият за него в случай на нужди.

Князът беше неоспорим господар, решенията вземаше само той. Ала Изабела вече беше разбрала, че рицарите водеха застаряващия княз като куче на верига и го пращаха там, където на тях им се искаше. Матилда беше напълно права, но тя не можеше да й признае опасенията си. Достатъчно лошо беше да признае пред себе си, че баща й не беше властният, самоуверен владетел, който се беше съхранил в спомените й. И че промяната беше жизнено необходима. Влиянието на рицарите трябваше да бъде орязано. Но как щеше да го постигне, ако се омъжеше за един от тях?

Когато Матилда най-сетне се зазяпа в стоките на търговците, които се бяха събрали тук, привлечени от турнира, Изабела се мушна през тайната странична вратичка и влезе в градината, която беше любимото й място в детските дни. Малката градина беше пълна с романтични кътчета, цъфтящи храсти и рози. Между храстите бяха поставени каменни пейки, скрити от любопитни погледи. Изабела винаги се криеше тук, когато не искаше бавачката й да я намери или трябваше да сподели някоя тайна с Матилда.

Тя приседна на една пейка и свали булото от главата си. В присъствието на чужди хора винаги носеше скъпа, но добродетелно затворена рокля, на главата плоска шапчица, от която се спускаше воал. Днес дори фината материя я притесняваше.

— Какви мрачни облаци затъмняват слънцето на душата ви? — проговори топъл глас и Изабела се обърна стреснато. Насреща й святкаха две сини очи, ясни като звезди!

— О, вие ли сте, рицарю Михаел! — извика тя и усети как се изчерви. Сведе поглед и смутено заигра с воала в ръката си.

— Уплаших ли ви? — попита той и спря.

— О, не. Исках само да си почина от навалицата и шума. Още не съм свикнала с толкова много хора наоколо. Но моля ви, елате по-близо.

Рицарят се приближи до Изабела и спря пред нея. Тя се отмести малко и потупа с длан по пейката.

— Седнете при мен, господин рицарю, за да си поговорим.

— За мен е голяма чест, принцесо, да се издигна до вашето стъпало. За прост рицар като мен това е най-голямото благоволение, оказано от благородна дама.

Изабела избухна в смях.

— Така ли? Нямате ли други желания? Не мислите ли за възможността да останете завинаги до мен?

— Как да разбирам това?

— Трябва само да вземете участие в турнира и да спечелите ръката ми. Нали знаете, че победителят ще стане мой съпруг?

— Целта е повече от привлекателна. Убеден съм, че всички рицари ще се бият като лъвове, за да излязат победители в турнира.

— Естествено! Човек не среща всеки ден принцеса с цяло княжество в зестра. Лаская се, че шестдесет рицари ще се сражават за ръката ми.

— А вие, Изабела, вие какво искате?

Тя го погледна изненадано и погледът на сините му очи отново й причини странно сърцебиене.

— Какво имате предвид?

— Какво е вашето лично желание?

— Какво желая за себе си? Но тук не става дума за мен. От моята женитба зависи бъдещето на бащиното ми княжество. Трябва да гарантирам съществуването му, силата му. Моите желания не играят роля. — Изабела отново сведе поглед.

— Много благородно, наистина! Обаче победителят в турнира ще стане ваш съпруг. С всички права. Вие ще бъдете съпруга, с всички задължения.

Изабела отново се изчерви.

— Това е същността на брака. Не съм в състояние да я променя. — Напразно се опитваше да изглежда равнодушна.

— А ако можехте да промените нещо? — попита настойчиво той. — Какво решение щяхте да вземете?

— Искате да кажете, като във вашата песен? Това би означавало да отхвърля ръката на победителя и да загина от любов!

— Това е само едната възможност! Може би в сърцето ви има някой, за когото мечтаете и копнеете.

Изабела го погледна замислено. Дали подозираше нещо за тайните й трепети, за странния й копнеж по рицаря със сребърно снаряжение и сини очи?

— А какво ще кажете за себе си, господин рицарю? — попита бързо тя, преди тишината да стане непоносима. — Ще участвате ли в турнира? Ще се борите ли за ръката ми? — Несъзнателно бе изправила гръб и го гледаше сериозно.

Мартин се поколеба за миг, после отговори:

— А вие искате ли да се бия за вас?

— О, да! — извика развълнувано тя и улови ръцете му. В следващия миг се уплаши от смелостта, с която показваше чувствата си, и бързо се отдръпна.

Мартин едва не се засмя.

— Ами ако загубя?

Изабела го погледна изненадано.

— Сигурна съм, че ще спечелите — отговори тихо тя.

— Значи ще ме обичате, само ако изляза победител в турнира? Не можете ли да ме обичате заради самия мен?

— Задавате странни въпроси — отвърна несигурно тя.

— Отговорете ми, Изабела! — настоя Мартин. — Бихте ли ме обичали, ако не съм смел герой, победоносен рицар, а просто един воин, един… никой?

Изабела се чувстваше все по-зле.

— Аз… не знам… никога не съм мислила за това — заекна тя.

— Трябва ли да размислите? — попита остро той. — Не го ли чувствате?

— Аз… объркана съм… тези чувства са съвсем нови за мен. — Тя сведе поглед.

— Значи го усещате? Сърцето ви бие силно, дишате накъсано, по гърба ви лазят тръпки? — Той я погледна с надежда и тя потрепери под погледа му. Какво я правеше толкова несигурна? Защо мислите й бяха толкова объркани, защо сърцето й подскачаше и тялото й тръпнеше?

Мартин падна пред нея на колене и обхвана ръцете й, които изчезнаха напълно в неговите.

— Нека аз да бъда вашият рицар, единственият в сърцето ви! Нека да бъда вашият любим, единственият в живота ви! Нека да съм единственият мъж, на когото… — Той замлъкна изведнъж.

— Да? — Изабела го вдигна и го привлече към себе си. Класически красивото лице се разми пред очите й. Тя усети плата на туниката му под ръцете си, топлината на кожата му, дъха му върху лицето си.

— Дарете ми благосклонността и сърцето си, Изабела!

Двамата седяха съвсем близо един до друг. Бедрата им се докосваха, сърцата им биеха в еднакъв ритъм.

— Аз… ще ви даря с благосклонността си, господин рицарю, и със сърцето си…

— Искам любовта ви! — извика той.

— Любовта ми? Аз… не знам дали мога да ви я подаря.

— Има ли друг, на когото сте я дарили? — попита той и в гласа му имаше бездънно отчаяние.

— Не! Или може би да? Той не е човек от плът и кръв, той е… толкова далечен, непостижим. Въпреки това имам чувството, че е съвсем близо до мен.

— Какъв е този човек?

Изабела погледна мечтателно в далечината.

— Появи се съвсем внезапно. Помислих, че е мой приятел, моят рицар, моят герой. В следващия миг разбрах, че е… съвсем друг. Въпреки това го обичам!

Мартин я слушаше с нарастващо учудване. Видя замъгления й поглед и рязко се отдръпна. Изабела се опомни и му се усмихна.

— Прощавайте, господин рицарю. Аз сънувам.

— Как можете да обичате човек, когото не познавате? — попита смаяно той.

— Аз не обичам конкретен човек, обичам видение. Може би обичам своя светец-закрилник, който се появява внезапно, когато съм в беда.

— Как се казва закрилникът ви?

— Мартин!

— Господи! — Мартин я зяпна смаяно. — Значи вярвате, че той ви е спасил? Че ви закриля?

— Да, и има прекрасни сини очи, като вашите. — Изабела се приближи към него и го погледна с копнеж.

Мартин се надигна.

— Не искам да се меся повече в мечтанията ви, Изабела — изрече тихо той.

— Но… моля ви, останете! — извика бързо тя и улови ръцете му. — Аз… чувствам се добре във вашата компания.

Мартин се поколеба. Погледна я със съмнение.

— Наистина ли искате?

— О, да! — Тя се изправи насреща и се усмихна смутено. Не беше редно да се държи по този начин — високопоставената млада дама беше длъжна да е сдържана и плаха. Изчерви се силно, но не сведе очи.

Мартин стоеше съвсем близо до нея. Това възхитително същество го подлудяваше. Зачервените бузи, блестящите очи и полуотворените устни бяха съвършени. Вълнуваше се, сякаш идваше направо от леглото на любимия. Защо нещата бяха толкова сложни? Защо не можеше просто да я вземе в обятията си и да целуне сладките й устни? Загледа се в устата й и потрепери, когато от смущение и вълнение тя навлажни устни с връхчето на езика си. Усещаше силно теглене в корема и слабините. Велики боже!

— Да седнем — каза бързо той и се сви на пейката. В тесните панталони, които носеше, със сигурност щеше да се издаде.

Изабела седна отново на пейката, щастлива, че той щеше да остане с нея. Изобщо нямаше представа за физическите му мъчения и не забеляза нищо.

— Песента ви беше чудесна, рицарю Михаел — опита се тя да смени темата и Мартин се зарадва. — Сигурно сте имали много добър учител по пеене?

— Може да се каже. Най-добрият сред рицарите! Той е не само най-добрият трубадур, ами е създал и най-хубавите песни за войната, които съм чувал. Той е най-смелият рицар и същевременно най-благородният под божието слънце.

— Сигурно е голям герой. Как е името му?

— Ричард Лъвското сърце.

Изабела се отдръпна като опарена.

— Онзи Ричард Лъвското сърце? — повтори смаяно тя.

— Има само един Ричард Лъвското сърце — кралят на Англия.

— Но… нали нашият достопочтен император го затвори зад решетките? Той е наш враг!

— Но не е мой враг — възрази Мартин. — Аз му дължа живота си.

Изабела го погледна отчуждено.

— Един враг е спасил живота ви?

— Да, по време на кръстоносния поход. По-точно, след това! Той получи прякора „Лъвското сърце“ заради извънредната си смелост и тактическите си умения. На него трябва да благодарим, че в Светите земи съществува втора държава на кръстоносците.

— Не ви разбирам — промълви Изабела и смръщи чело. — Ричард предаде благородната цел на кръстоносците, като сключи договор с онзи ужасен езичник, с онзи султан. Как можете да го наричате герой?

— Постъпи така, защото това беше най-доброто в онзи момент. Армията на кръстоносците беше разбита, мисията ни беше провалена. А той успя да завземе Яфа.

— Яфа! — изфуча презрително Изабела. — Целта беше Йерусалим! Там и сега властват езичниците мамелюци!

— Какво знаете вие за лишенията и страшните събития по време на кръстоносния поход? — попита гневно Мартин. — През това време сте си живели в тишината на манастира, далече от всички световни ужаси.

— Обвинявате ли ме? — попита възмутено Изабела.

— Не, разбира се, че не. Съжалявам, ако съм ви засегнал. Но понякога спомените ме връхлитат като ужасен кошмар.

— Не ви се сърдя — отвърна примирително Изабела. — Съзнавам, че човек, който не е бил там, не е в състояние да разбере какво е трябвало да изтърпите. Познавахте ли лично свещения император Барбароса?

— Естествено, нали той ни водеше. Никога няма да има личност като него. Загубата е непоправима.

— Казват, че са го… убили — пошепна Изабела.

Мартин подскочи от мястото си.

— И вие ли вярвате в тези глупости? — попита ядно той.

— Защо да са глупости? Войниците на баща ми гонят убиеца. Говори се, че е прокуден кръстоносец.

Мартин помълча малко, за да се успокои.

— Императорът се удави в една река, която наричат Салеф.

Изабела кимна, но съмнението в погледа й остана.

— Какво ли не се говори — отвърна тя. — Убиецът, естествено, ще твърди, че е невинен.

— Убиецът става убиец, едва когато вината му се докаже — възрази остро той.

Двамата замълчаха. Помежду им се бе издигнала невидима стена.

— Какво по-точно ви свързва с английския крал? — попита Изабела.

— Той ме заведе в Кипър, прекрасен остров в Средиземно море, завладян от него. Там се е заселил орденът на Йоанитите. Братята от ордена се грижат за болни рицари, които се връщат от Светите земи.

— Били сте болен? — В гласа на Изабела звънна съчувствие.

Мартин сведе глава.

— Климатът там е необичаен. Много е топло и човек постоянно изпитва жажда. За съжаление водата е лоша, пълна с болести. Заразих се от дизентерия, имах силна треска и сигурно щях да умра.

— Как така Ричард ви взе със себе си и ви отведе при онзи орден? Нали вие сте германски рицар, а той е англичанин!

— Това е заблуда. Ричард е роден в Аквитания и е бил възпитан като френски благородник.

Изабела се намръщи презрително.

— Тогава значи е французин. То е все едно.

— Много сте строга, Изабела. Липсва ви толерантност. Когато рицарите се сражават в чужда страна и езичниците ги нападат като диви зверове, няма никакво значение дали си англичанин или французин, норманин или германец. Водачът на езичниците султан Саладин също е велик пълководец.

— Как можете да говорите така за езичника? — учуди се Изабела.

— Говоря, защото съм убеден, че всеки рицар трябва да уважава смелите, все едно на чия страна се бият. Той ни попречи да завладеем Йерусалим.

— Говорите странни неща, рицарю Михаел. За съжаление не мога да следя хода на мислите ви. — Изабела се намръщи недоволно.

— Съжалявам. Пък и това не е толкова важно, че да си блъскате красивата главица с подобни размишления — засмя се Мартин. Стана му ясно, че не може да очаква от Изабела подкрепа за реабилитирането си.

Изправи се и я погледна с тиха тъга.

— Отивате ли си? — попита разочаровано тя.

— Прекарахме достатъчно време заедно. Не е прилично високопоставена дама като вас, да седи в градината с обикновен рицар като мен. — Той се усмихна смутено и лицето му стана младо и невинно.

Сърцето на Изабела се стопли. Тя се изправи и пристъпи към него.

— Ще ви видя ли пак? — попита тя и в гласа й имаше надежда.

— Шестдесет рицари ще се бият за вас, Изабела. Между тях със сигурност има по-добри трубадури от мен.

— Рицарю Михаел, аз не искам да чуя повече друг певец — отвърна решително тя.

— Наистина ли? Но моята песен беше много тъжна. Написах я специално за вас.

— Защо искахте да ме натъжите?

— О, не, не исках това. Исках да ви накарам да се замислите. Но сега трябва да вървя.

— Почакайте малко! — Тя го задържа за ръкава. — Как мога да бъда сигурна, че ще ми останете верен?

Той я погледна с копнеж. Толкова дребна и крехка… и изкусителна като зряла ябълка!

— Не ви ли е достатъчна думата на един рицар? — попита с той с подигравателно примигване.

— Да, естествено — побърза да го увери тя.

— А вие как ще ми гарантирате благоразположението си?

— Аз… имате думата ми.

— Наистина ли! Тогава подпечатайте я.

— Как? — Тя го погледна неразбиращо.

Мартин я привлече в обятията си и тя усети с плахо учудване устните му върху своите. Целувката беше безкрайно неясна и топла, изпълнена с плам и неизпитвана сладост. Зави й се свят и тя се олюля.

Мартин я пусна рязко и се извърна. Изабела го проследи с болка в сърцето.

— Рицарю Михаел! — извика тя.

Той спря, без да се обърне. Тя изтича след него по настланата с чакъл алея и спря на известно разстояние. Протегна ръка и пъхна воала си в неговата. След това се затича обратно към кулата, за да се затвори в стаята си.

Мартин я проследи с поглед, докато се изгуби зад завоя. Притисна лице в нежния воал и вдъхна дълбоко женствения му аромат.

Якоб скръсти ръце на гърба си и тръгна между групичките пъстро облечени цигани, които показваха изкуството си пред смаяната публика. Имаше огнегълтачи, изкусни танцьорки със звънчета на глезените, жонгльори с малки топки и пирамиди от тела.

— Още ли не си се наситил? — попита подигравателно рицарят Рудолф. Той седеше в тревата, облегнат на колелото на една селска каручка. До него седеше Патрик, който беше определен да наглежда конете. И тримата носеха небиещи на очи кафяви наметки и скромни туники — така се обличаха селяните, търговците и простите музиканти. Никой не ги забелязваше в навалицата на голямата поляна край замъка.

— Циганите имат дори козел, който може да брои и изпълнява разни номера. А пък момичетата! Черните им очи изпущат светкавици! — Якоб подскачаше въодушевено от крак на крак.

Рудолф се ухили с разбиране.

— В нашата руина ти липсват развлечения — каза тихо той.

— Не исках да кажа това, господин рицарю — отвърна Якоб. — Въпреки това съм ви много благодарен, че ме доведохте тук.

— За съжаление аз не съм доволен от идването ни. Тревожа се, че твоят господар не ме послуша. Дано никой не го познае. — Рудолф сдъвка стръкче трева и лицето му помрачня.

— Ето го, идва! — извика Патрик и скочи.

Рудолф също се надигна. Мартин вървеше насреща им с провлечени крачки и увиснали рамене. Лицето му изразяваше потиснатост. Тримата го изгледаха въпросително.

— Тя е, наистина е тя — съобщи той и гласът му звучеше отчаяно.

Рудолф сложи ръка на рамото му.

— Избий я от главата си! Утре рицарите ще се бият за нея, скоро ще се омъжи и ти никога няма да я видиш отново.

Мартин сведе глава.

— Да, сигурно ще стане така — въздъхна той. — А аз се надявах да ме познае…

— Какво? — извика уплашено Рудолф.

Мартин поклати глава.

— Тя си мечтае за герой, който се носи в облаците. Герой с ангелски ореол и сребърно снаряжение. — Той захвърли ядно лютнята си и струните зазвъняха.

— Видя ли Гундрам? — попита напрегнато Рудолф.

— Да. Той също ще вземе участие в турнира. Научих доста неща. Празненствата ще продължат две седмици. Повечето рицари и придружителите им ще останат през цялото време в замъка. Според мен трябва да нападнем крепостта му, докато е тук.

— И според мен това е най-разумното — кимна Рудолф. — Хайде да се върнем у дома и да подготвим нападението. След една седмица всичко ще е приключило.

Мъжете се метнаха на конете, Якоб хвърли последен поглед към танцуващите циганки и препусна след господаря си.

* * *

Навалицата на каменния мост към замъка беше толкова голяма, че Изабела и Гунила едва си пробиха път. Все пак успяха да видят мъжете, които бъркаха с дълги прътове в дълбокия ров и се опитваха да извадят на брега някакъв безформен вързоп.

— Какво се е случило? — попита разтревожено Изабела. — Но това е човек!

Тя събра полите си и се затича през поляната към мястото, където войниците най-сетне бяха измъкнали мокрия вързоп. Мъжете свалиха шапки и отстъпиха крачка назад.

Гунила остана на моста, вкопчила пръсти в ронещото се дърво на парапета.

Изабела обърна мъртвеца и ужасено отстъпи крачка назад. Дребен гърбав мъж с разширени от ужас очи. Най-страшното беше, че в устата му беше натъпкана ябълка. Бедният човечец не бе имал шанс да се спаси.

— Нещастникът пиеше много — проговори тих глас зад Гунила.

Непознатият мъж с гарвановочерни очи и още по-черно сърце! Тя потръпна и понечи да побегне, но желязната му ръка я задържа.

— Остани и виж как изглежда човекът, който не е изпълнил задоволително задачата си. — Гласът в ухото й беше ужасяващ и дъхът й спря. В същото време тя усети ръката му да се плъзга меко по гърба й и да спира под кръста.

— Усещам как красивото ти тяло тръпне от желание — пошепна дрезгаво Дьо Казевил. — Признай, че те впечатлих. Сигурен съм, че нито един мъж преди мен не е успял да те задоволи. — Той я притисна към парапета и продължи да я гали. По гърба й пробягаха тръпки, ръцете й настръхнаха. Най-лошото обаче беше, че той беше напълно прав.

— Вървете по…

— Шшт, не вдигай шум! — изсъска в ухото й той. — Нали искаш да живееш в двора на княза и да се забавляваш? Значи трябва да се държиш прилично.

Никой от хората, които стояха на моста и протягаха шии да видят удавения, не забеляза, че Дьо Казевил притискаше Гунила към парапета. Слабините му се триеха в задните й части.

— В студената вода е много неприятно — шепнеше дрезгаво той. — Особено ако си мъртъв. Затова пък е истински рай да се отдаваш на грешна любов. — Той се изсмя тихо и Гунила прехапа устни. „Ами ако се разкрещя, започна да удрям с юмруци и издера лицето му?“ — запита се тя.

Ала остана неподвижна и по бузите й потекоха сълзи. Забелязал тихото й хълцане, той я притисна към себе си.

— Наистина ли е толкова страшно да проявиш малко нежност към мен? — попита той със загриженост, която прозвуча в ушите на Гунила като грозна подигравка.

— Вие сте дявол — процеди през зъби тя.

— Ласкаеш ме, скъпа. Но ще ти дам най-доброто от себе си. Не забравяй, че утре е турнирът. Това е последният ти шанс. След това вече няма да проявявам снизходителност.

Ощипа я по дупето и изчезна безшумно.

5.

Първата розова ивица едва се показа на хоризонта, когато княжеският замък се събуди. Кукуригаха петли, лаеха кучета, ревяха волове, а между тях крещяха ратаи и слугини, тичаха насам-натам и подготвяха големия ден, в който рицарите щяха да водят битки за ръката на Изабела. На поляната пред замъка търговците, музикантите и артистите бързо наставаха от постелите си. Пажовете на рицарите вече раздвижваха благородните жребци, за да разхлабят мускулите им, или лъскаха снаряженията, които и без това блестяха ослепително, проверяваха седлата и копията и душеха жадно великолепните миризми, които се носеха от голямата кухня. Големите казани с овесена каша за закуска вече димяха, имаше още варени яйца с олио и оцет, бял хляб, сирене и студено месо.

Слугините мъкнеха красиво подредени плата към долния етаж на палата. Там се събираха многобройните гости, рицари с пажовете и свитата си, за да закусят, когато не бяха поканени на трапезата на княза в тържествената зала. Гостите нощуваха в специално предвидените за тях спални помещения в предната част на замъка, между външната и вътрешната порта. Помещенията бяха строго разделени на мъжки и женски и дори брачните двойки се виждаха едва сутринта на закуска.

Изабела се мяташе неспокойно в леглото си, по някое време даже се зави презглава. Макар че женските покои се намираха в жилищната кула, доста настрани от голямата централна сграда, в която бяха тържествената зала и помещението за аудиенции, тя чуваше ясно непрекъснатия тропот на прислугата по каменния под и дървените стъпала. „За бога, защо не са се сетили да посипят подовете с прясна слама?“ — запита се в полусън принцесата.

В жилищната кула живееха всички постоянни обитатели на замъка, като се започне от княза, който обитаваше великолепните покои в средната част, и се стигне до стражите, чиито квартири бяха от двете страни на входа. При нужда те трябваше да станат първи, за да защитават дома на господаря.

Естествено, днес никой не мислеше да защитава замъка срещу безбройните гости. Днес всеки беше добре дошъл, за да присъства на големия ден на Изабела и да празнува с нея и баща й.

— Събудете се, Ваше Височество, първите гости са вече пред вратата и настояват да ви поздравят! — извика Матилда и издърпа завивката от ръцете й.

Изабела изръмжа недоволно и се опита да си я върне.

— Не бъди жестока, Матилда! — изохка тя. — Вече не сме в манастира, та да ставаме посред нощ за молитва. Искам да се наспя.

— Днес не може. Как ще спите, като сте в центъра на празника!

Трите компаньонки на принцесата, които вече бяха станали и дори се бяха облекли, наобиколиха леглото и се опитаха с весели шеги и закачки да я накарат да стане. Тежкото легло заскърца застрашително, когато момичетата заскачаха по него като млади кончета. Те гъделичкаха Изабела, дърпаха нощницата й, а накрая направо я избутаха от леглото.

— Мъчителки! — простена Изабела и подскочи, когато една от слугините, чакащи да я измият и облекат, напръска лицето й със студена вода.

— Така бузките стават по-розови — изкиска се Виктория и изтри лицето й с мъхеста кърпа.

Момичетата облякоха принцесата в дълга бяла риза и сложиха върху нея богато избродирана туника. Изчеткаха буйните руси къдрици, сплетоха ги и ги увиха на венец на тила. Покриха главата й с фин воал и й сложиха княжеската коронка. Тясната златна диадема с искрящ рубин в средата беше знак за високия й произход и светската й власт.

В новата премяна целият външен вид на Изабела рязко се промени. Гордо изправена, с високо вдигната глава, тя стоеше неподвижна, устремила поглед в далечината, и понасяше мълчаливо старанията на момичетата да я направят съвършена — да пригладят и последните гънчици, да наместят гънките. Реагира, едва когато на прага застана баща й, за да й поднесе поздравленията си.

Князът застана пред нея, разпери ръце и на лицето му заигра смутена усмивка. Очите му плуваха в сълзи.

— Ела до сърцето ми, скъпо дете — каза той с пресекващ глас. — Днес е необичаен ден за мен. Радвам се, че си върнах любимата дъщеря, но радостта ми е примесена с мъка, че много скоро ще я загубя. Отвън чакат десетки смели и благородни воини, за да спечелят ръката ти в честна битка. Ако през последните дни те почетоха с думи и песни, днес ще вдигнат копията си и ще се бият за принцесата. Какво по-висше благо има за един рицар от тази скъпоценна награда?

Изабела вдигна вежди. Значи тя беше награда, трофей, купа, която се връчва на победителя! Ала побърза да прогони тази неприятна мисъл. По-добре да мисли за рицаря Михаел от Драхенфелз. Нима имаше по-прекрасно усещане от това, да му хвърли копринената си кърпичка, след като той извоюва победата в турнира! Той щеше да коленичи пред нея в пясъка на турнирната арена, да вдигне към нея погледа на сините си очи, с усмивка на устните, които я бяха целували толкова пламенно! Бузите й запламтяха в радостно очакване, но когато погледна баща си, бързо стана отново сериозна.

— Вече получи подаръка ми за рождения си ден, Изабела. Конят ти е от благородно потекло. Главният ми коняр Екехард го обучи специално за теб. Надявам се, че си доволна.

— О, да, татко, благородният кон ме доведе сигурно и спокойно до вашия замък. Водех го съвсем лесно, изпълняваше заповедите ми с готовност. Ходът му е мек и приятен. Ще благодаря лично на Екехард за усилията, които е положил да го обучи. — Изабела знаеше, че напълно може да разчита на главния коняр, който имаше богат опит с любимите си животни. Някога той научи малкото момиче да язди, и тя обикаляше с понито си поляните и горите в околността на замъка. Младата жена много обичаше да си спомня за онези безгрижни дни и за лудориите, които измисляше.

— Сега искам да ти връча още нещо, което има много по-голяма стойност от коня, макар да не е земно благо. — Князът й подаде изкусно изработен железен ключ върху тапицирано с копринено кадифе легло. — В последната стаичка на покоите си ще видиш два големи скрина. Те са ти завещани от майка ти, моята любима съпруга, която загубих толкова рано. Тя почина скоро след раждането ти и знам, че не я помниш. На смъртното й легло й дадох обещание, че ще съхранявам скриновете до шестнадесетия ти рожден ден, за да ти предам ключовете. В тях е прибрано всичко, което някога принадлежеше на майка ти и което тя сметна за достатъчно ценно, за да го предаде на теб. — Князът млъкна и бързо избърса очите си.

Трогната до дън душа, Изабела внимателно пое табличката с ключа. После, подтикната от внезапен импулс, прегърна сърдечно стария си баща.

— Благодаря ти, че си опазил наследството от мама — заговори през сълзи тя. — Ще го съхранявам с обич и уважение. И ще се постарая да се проявя като достойна наследница на скъпата си майка. — Тя падна на колене и целуна ръката на княза. Той я помилва смутено по главата, въздъхна и побърза да излезе от женските покои.

Изабела се изправи и пое дълбоко въздух. Не беше очаквала, че този ден ще започне така трогателно. Най-после се беше стигнало дотам. Сега щяха да я запознаят с всички онези неща, които бяха необходими, за да се управлява едно княжество. Съзнаваше, че баща й се радва да се отърве от тежкия си товар, а сега й стана ясно и че дните му са преброени. Какво знаеше тя за баща си, освен че пазеше спомена за силен като мечка, уверен в себе си мъж, който вземаше в скута си малкото момиче, разказваше му приказки за дракони и велики герои и го оставяше на воля да си играе с брадата му?

Изабела изпъна крехките си рамене. Нежните й ръце стискаха ключа към наследството на майка й. За нея майката беше същество от светлина, ангел, който я гледа от облаците. Тя вдигна поглед и обеща:

— Ще поема наследството ти, мамо! Ти си била обичана, макар че Господ те е прибрал при себе си твърде рано. Много пъти съм имала нужда от близостта ти, мисля, че и днес се нуждая от теб. Толкова съм сама…

Тя отиде с бавни крачки до последната малка стая в покоите и клекна пред първия скрин. Пъхна ключа в старата, ръждясала ключалка и го завъртя. Чу се протяжно скърцане и след леко запъване резето скочи. Изабела отвори вратичката, обкована с желязо, и погледна какво имаше вътре. Видя платове, рокли, копринен килим с красива бродерия, библия, няколко сандъчета. Най-горното беше от тъмно абаносово дърво, украсено със седеф и кехлибар. Вероятно в него се съхраняваха накитите на майка й. Не можеше да ги носи днес. Щеше да ги сложи едва на сватбата си и да се надява, че и нейният съпруг ще я обича така, както князът бе обичал майка й.

От предната стая се чуха възбудени викове.

— Ваше Височество! — извика с треперещ глас Матилда. — Донесоха роклята ви за турнира. Цялата е от злато!

Изабела затвори вратата на скрина и побърза да отиде при компаньонките си. Всички се взираха смаяно в роклята — прекрасно творение от тънък плат, изтъкан изцяло от златни конци върху копринена фуста. Тази рокля струваше цяло състояние! Рицарите щяха да бъдат заслепени!

— Велики боже — пошепна Изабела. — Не мога да нося такова нещо! Роклята е безценна. — За миг си спомни стиховете от песента, която рицарят Михаел беше изпълнил под лозницата: „Когато благородната дама излезе пред събраните рицари, роклята й беше цялата от злато, златна като косата й. Бузите сияеха като зората, очите бяха сини като небето и всеки рицар беше готов да се пожертва, за да я направи своя любима“. Случайност ли беше или предопределение на съдбата?

— Естествено, че ще я носите, Изабела! — извика Матилда със зачервени от вълнение бузи. — Всички рицари носят на копията си вашия цвят — злато!

— Трябва да побързаме, скоро ще започне службата в параклиса — напомни Розамунда.

С помощта на приятелките си Изабела се преоблече бързо. Изпълнени с гордост, момичетата последваха сияйната принцеса към параклиса, който се намираше до тържествената зала. Обитателите на замъка влизаха в параклиса през малка странична врата, без да минават през двора.

Ключът остана забравен на вратата на скрина.

Безброй знамена се развяваха под напора на топлия майски вятър. Голямата турнирна арена беше построена на поляната пред замъка. Като се знаеше колко много рицари ще участват в битката за ръката на принцесата, спектакълът не бе организиран както обикновено в турнирния двор, разположен между оборите и хамбарите, а извън крепостната стена.

Навсякъде бяха издигнати палатки, където рицарите се преобличаха, а пажовете и придружителите им бдяха зорко за опазването на скъпото снаряжение. До палатките бяха вързани великолепните силни коне, украсени почти колкото господарите си.

Същинската турнирна площадка представляваше дълга писта, насипана с пясък, оградена с колчета и вимпели. Около нея бяха местата за зрителите, също украсени богато със знамена. В средата на дългата страна беше изградена ложата за почетните гости: княза, Изабела и благородните дами. Рицарите, които не участваха в турнира, и съпругите им сядаха от двете страни на ложата.

Не само рицарите, конете и пажовете им бяха украсени с цялото възможно великолепие, публиката също беше облечена в най-новите си дрехи. Това беше опияняващ празник на цветовете и металния блясък, на стремежа към самоизява и себеутвърждаване. Хората бяха дошли тук, за да ги видят и те да видят, и смятаха да се насладят на празника до насита. Дамите носеха яркоцветни рокли, мъжете не им отстъпваха по нищо, а търговците на кърпи и накити стискаха страхливо препълнените си кесии.

Още на зазоряване започна турнирът на пажовете и помощниците, които показваха рицарските умения и сръчността си. Това бяха приятелски схватки, в които нямаше победители и победени. Момчетата се надяваха да получат единствено симпатиите на зрителите и одобрителни погледи от господата рицари.

В паузите на арената излизаха борци, за да покажат силата си. Техните схватки бяха ожесточени и зрителите залагаха на единия или другия борец. Настроението бързо се повишаваше и всички очакваха нетърпеливо големия турнир.

Същинският празник започна с появата на Изабела, която се беше помолила в малкия тесен параклис, днес много по-пълен и по-шумен от обикновено, за успешния изход на турнира. Следваха я князът, компаньонките й и шестдесетте участници в турнира. Молитвите на рицарите сигурно изразяваха същото съкровено желание — да излязат като победители. Молитвата на Изабела обаче, се отнасяше до един точно определен рицар, който непременно трябваше да победи съперниците си. Тъй като членовете на семейството седяха в горната страна на малкия четириъгълен параклис с полукръгла апсида, Изабела виждаше само сведените гърбове на молещите се рицари, блестящи ризници и пъстри жакети. Тя се оглеждаше напрегнато, но тъй като не знаеше какъв е цветът, нито какъв е гербът на рицаря от Драхенфелз, можеше да се ориентира само по русата коса. За съжаление повечето рицари бяха руси.

Досега светецът й я беше подкрепял и в най-тежките моменти и Изабела не се съмняваше, че и този път нямаше да я изостави.

Шепот премина през зрителите и човешките маси се разлюляха като морски вълни, когато Изабела закрачи по обсипаната с цветя пътека към почетната ложа на турнирната площадка. Слънчевите лъчи се пречупваха в златната рокля и тя искреше в неземно сияние. В този момент младата жена се чувстваше горда и могъща като никога досега. С високо вдигната глава и искрящи като звезди очи тя вървеше напред и сърцето й трепкаше като на птичка в кафез, усетила полъха на пролетния вятър. В този момент тя крачеше към живота, към големия свят. На минаване кимаше с достойнство на гостите и зрителите, усмихваше се любезно и поздравяваше рицарите, които се бяха строили, за да представят знамената си. Тя беше неоспоримата кралица на празника — не само в замъка на баща си, а и в сърцата на поданиците си. Рицарите на арената, които и без това се пръскаха от гордост и желание за победа, засияха при вида на златната принцеса и всеки беше готов да положи живота си в краката й.

Главният оръжейник Винфрид днес изпълняваше ролята на турнирен съдия. Всички бяха длъжни да изпълняват точно указанията му, иначе бяха заплашени от дисквалификация.

Турнирът започна с шествие на участниците и представянето на гербовете и знамената. Рицарите носеха блестящи ризници, върху тях пъстри подплатени жакети. Много бяха украсили шлемовете си с разноцветни пера. В десниците си носеха знамена, на които бяха избродирани гербовете им. В лявата ръка държаха щита и юздите на коня. Грамадните коне реагираха светкавично на натиск с бедрата или шпорите. Двама по двама участниците в турнира минаваха покрай почетната ложа, за да поздравят владетелското семейство и да изкажат почитта си към Изабела. Галопиращото покрай ложата шествие беше великолепно. Очите й блуждаеха и тя ставаше все по-неспокойна, защото не можеше да открие рицаря Михаел в дългата редица.

— Матилда, виждаш ли го някъде? — пошепна възбудено тя.

Матилда разпери отчаяно ръце.

— Как бих могла да го открия в тази навалица? Какъв е гербът му, какви цветове носи?

— Ако знаех, досега да съм го открила — отговори сърдито Изабела и отново прокле бавната мисъл на приятелката си. Но сега не беше време да й се кара.

Рицарите се наредиха в две редици една срещу друга. Пажовете хванаха юздите на конете. Винфрид се изправи.

— Благородни рицари! Строени сте тук за достойна битка, за почит към високата дама. Нека всеки от вас се бие според силите и сръчността си, смело и честно. Нека спечели най-смелият и сръчният, най-силният и най-умният. Закълнете се да съблюдавате правилата, да се биете честно и да извоювате победата достойно!

— Заклеваме се! — извикаха като един рицарите.

Винфрид вдигна заповеднически ръце.

— Тогава слушайте: ще се сражавате според правилата на Тиост. Двубоите ще се водят със затъпени копия. Разделени сте на две групи по жребий. Първият от първата група ще се срещне с първия от втората група и така нататък. Ще се проведат няколко сблъсъка, докато един от противниците падне от коня. Който наруши правилата, ще бъде изключен от турнира и прогонен позорно. Готови ли сте, господа рицари?

— Готови сме! — отговориха отново в един глас шестдесетимата рицари.

Всички погледнаха към Изабела.

— Трябва да дадете знак с копринената си кърпичка — пошепна й Матилда.

Изабела все още напразно се опитваше да открие Михаел между рицарите.

— Какво трябва да направя? — попита объркано тя.

— Да дадете знак! Дайте знак с кърпичката си! — зашепнаха развълнувано благородните дами около нея.

Изабела се надигна, усмихна се и вдигна ръка, за да размаха избродираната със злато дантелена кърпичка. Отново прозвуча многогласен хор и двете групи се запътиха към двата срещуположни края на пистата. Първите двама рицари застанаха на старта. Пажовете им подадоха копията и Изабела видя, че върхът им беше украсен със златна панделка. Всички носеха нейните цветове!

Конете пръхтяха и цвилеха. Копитата им потропваха нетърпеливо в пясъка на пистата. Пажовете поеха знамената и рицарите вдигнаха копията. Краят им беше затъпен. Винфрид даде знак и двамата рицари препуснаха един срещу друг. От устата на конете капеше пяна, чу се силен трясък, когато копията се удариха в неприятелската броня. Единият рицар изхвърча от седлото, другият едва успя да се задържи след силния удар. Когато другият падна тежко в пясъка, победителят размаха ликуващо копието си. Пажът и помощниците на падналия дотичаха да го вдигнат. Той се отдалечи, олюлявайки се, и Изабела беше сигурна, че се е наранил.

Ала не й остана време да мисли за съдбата му. Следващата двойка противници бяха готови за атака. Понякога и двамата рицари падаха от седлата и нямаше победител от двубоя. След първия рунд от шестдесетте рицари останаха двайсет и четирима победители от двубоите.

Пажовете изтеглиха следващите жребии. Докато рицарите си поемаха дъх след първата схватка, Изабела напразно търсеше между тях рицаря Михаел. В гърлото й заседна буца.

— Откри ли го най-после, Матилда? — пошепна отчаяно тя.

— Не, и как бих могла? Вижте онзи с червения дракон на бяла основа. Другият пък има на знамето си златен двуглав дракон, а третият носи зелен дракон с корона. Как да разбера кой от тримата е Михаел?

— По дяволите, Матилда, трябва да знам къде е Михаел!

— Не викайте дявола, Ваше Височество, това ще ви донесе нещастие! — Матилда скочи стреснато. Розамунда, Виктория и Маргарет също се спогледаха уплашено.

Изабела се прекръсти бързо. Какво й ставаше? Матилда стисна ръката й, за да я успокои.

— Няма смисъл да го търсите. Трябва да почакате, докато турнирът свърши.

— Но аз искам да се моля за него! Искам да спечели! Как да го направя, като не знам кой е?

— Просто затворете очи и се помолете на образа, който носите в сърцето си.

— Добра идея. — Изабела веднага затвори очи. Пред вътрешния й взор се изправи фигурата на неземно красив мъж в сребърно снаряжение. Под спуснатия наличник святкаха сини очи като скъпоценни камъни.

Чу се силен трясък и Изабела стреснато отвори очи. Двама рицари бяха паднала в пясъка. Охкайки, единият свали шлема от главата си. Дългата руса коса се разсипа по раменете му. Изабела скочи, но Матилда моментално я натисна да седне обратно в стола си.

— Не е той — пошепна успокоително тя.

Изабела също видя, че мъжът беше друг. Можеше да продължи да се надява. Въздъхна облекчено и сплете ръце за молитва. Следващите двама рицари бяха готови за двубой.

Гунила от Винтерсберг седеше на една от пейките в близост до почетната ложа. Устните й бяха побелели, дишаше тежко и мъчително. В общото вълнение никой не я забелязваше. Очите й блуждаеха неспокойно, но тя не се интересуваше от благородните рицари, от смелите воини на пистата. Търсеше страшния мъж с пронизващ поглед и нос на хищна птица. Не го откри нито сред зрителите, нито при пажовете и участниците в турнира. Тайно си отдъхна. Може би беше изчезнал, може би вече бе далече от замъка. Гунила все още не проумяваше каква беше истинската му цел, защо толкова силно желаеше да се сдобие със сандъчето от скрина на починалата княгиня. Със сигурност не заради злато или накити. Всички гости носеха скъпи бижута, кесиите им бяха добре напълнени и той трябваше само да протегне ръце, за да открадне цяло богатство.

В сандъчето беше скрито нещо тайно и много ценно за него. Сигурно заради това бе толкова упорит. Мислите й се надпреварваха. Какво толкова можеше да има в ковчежето, че да привлече вниманието на човек, който никога преди не бе идвал в замъка? Защо беше готов на всичко, за да го получи? Само при мисълта за него Гунила цялата настръхваше. Усещаше и нещо друго, което стягаше гърдите й като с желязна верига. Този мъж беше разпалил в тялото й страст, животинско удоволствие, родено в черните дълбини на душата й.

Младата жена стисна юмруци. Страхуваше се до смърт от този мъж и в същото време желаеше коравата хватка на жилавите му ръце, сладостната тръпка от допира до гъвкавото му тяло. Желаеше отново да изпита силата на безогледното им сливане, сладостно-болезненото пулсиране между бедрата. Стресната от мислите си, Гунила скри лице в ръцете си. Какво ставаше с нея? Този мъж я е омагьосал! Сега е цялата негова.

Трябваше да се освободи от него, да не мисли повече за извършения грях. Щеше да се отърве от него в мига, в който му предадеше търсеното ковчеже!

Тя се надигна и незабелязано напусна мястото си. Запъти се обратно към замъка, без да бърза. Битките щяха да продължат още няколко часа и тя имаше достатъчно време да измъкне сандъчето от женските покои. Още сутринта беше узнала от хората, отишли да поздравят Изабела, че князът й е връчил ключа от двата скрина.

Гунила се обърна няколко пъти, но никой не й обръщаше внимание. Зрителите се тълпяха около пистата, повечето търговци също бяха напуснали щандовете си, за да наблюдават борбата. Тя мина спокойно през неохранявания мост, влезе през голямата порта, прекоси двора и стигна до жилищната кула. Единственият достъп до кулата отвън беше откъм една беседка. Използваха го всички, които не искаха да минават през палата и дългите коридори. Беседката беше в сянка и Гунила не забеляза тъмната фигура зад една от колоните. Когато мъжката ръка я хвана за рамото, подскочи и едва не изпищя.

— Виждам, че кученцето ми е станало послушно — пошепна Дьо Казевил и я хвана през кръста.

В първия миг на изненада тя понечи да се отбранява, но бързо се овладя. Нямаше смисъл да предизвиква грубостта му. Трябваше да отнеме вятъра от платната му. Нападението е най-добрата защита. Трябваше да го изненада. И в никакъв случай да не показва страх!

— Естествено — проговори кокетно тя и потисна надигащата се паника. — Искам да сте доволен от мен, господарю.

Мъжът я изгледа недоверчиво.

— Откъде се взе това покорство, красива Гунила? Къде остана гордостта ти?

Тя се засмя и показа равните си зъби.

— Нали винаги сте искали да я пречупите?

Той я погледна и тя забеляза искрата несигурност в тъмния поглед. Очите му! Те бяха слабото му място, през тях можеше да погледне в душата му!

Гунила го прегърна устремно и сведе главата му към лицето си. После страстно впи устни в устата му. Забеляза моментното му смайване, но само след миг той я привлече към себе си и ръцете му се плъзнаха по гърба й. Отговори на целувката и тя усети как по тялото й потече огън и се възпламени между бедрата й. Всеки нерв тръпнеше под напора на обзелото я напрежение. Зарови пръсти в гъстата тъмна коса, притисна го до себе си и мушна език между чувствените му устни. Усети вълнението му и се зарадва, когато той шумно пое въздух и очевидно се възбуди. Двамата се вкопчиха жадно един в друг, притиснаха телата си. Тя усети грамадната му възбуда между слабините и се наслади на котешки гъвкавото тяло, което се триеше в нейното. Дългите, силни ръце масажираха гърба й, кръжаха от двете страни на талията и Гунила простена. Продължи да смуче устните му, болезнено и диво, изви тялото си в ръцете му и притисна гърдите си о неговите.

Той се откъсна рязко от нея и я погледна с горящи очи.

— Какво правиш, вещице? — изкрещя вбесено той.

— Искам да те любя — изпъшка тя и отново впи устни в неговите. Засмука го неумолимо като вампир. Отново и отново триеше корема си в слабините му и триумфално усети, че той беше на път да загуби самообладание. Ръката й се стрелна към колана му и токата отхвръкна с тихо изпукване.

— Ела на парапета! — пошепна с гърлен глас тя и бързо разтвори панталона му.

Той понечи да отговори, но тя запуши устата му с болезнена целувка, вкопчи се в него и скочи на хълбоците му. Краката й се увиха около кръста му и тя се хвана здраво за раменете му. Той беше толкова изненадан от дивата й страст, че инстинктивно я прегърна и се облегна на високия дървен парапет. Тя се покатери по него като малка маймунка и опря пети в парапета. Членът му сам намери входа на утробата й и той се предаде на силните й, настойчиви движения. Тя не спря нито за миг, за да не му даде възможност да се опомни. Той усети жаждата, която се концентрира в центъра на тялото му и закопня да се разтовари. Тя определяше темпото, тя определяше какво да стане с него! Пред очите му падна черна мъгла. Тялото й погълна фалоса му като горящ вулкан. Тя го изсмукваше — с устните си, с утробата си. Той не беше в състояние да се отбранява.

Обзе го гняв. Трябваше да реагира. Едновременно с това усети как върхът на животинското им сливане неумолимо наближава. Събра цялата си сила и откъсна устни от устата й.

— По дяволите… — В същия миг в слабините му избухна експлозия и той изрева мъчително.

Викът на Гунила беше израз на триумф. Тялото й се тресеше в див екстаз и всмукваше всичко, което той й предлагаше. Двамата останаха слети, дишайки тежко, треперещи от преживяната наслада. Тя се отдели от него, едва когато възбудата му отслабна. Краката й докоснаха пода и трябваше да положи големи усилия, за да не се поддаде на световъртежа и да падне на земята. Той я гледаше слисано, в едната си ръка все още стискаше края на роклята й. Очите му се плъзнаха по влажните й бедра, спряха за миг върху тъмните косъмчета между тях, ноздрите му вдъхнаха дълбоко сладникавата миризма на преживяното сливане.

Гунила го сграбчи за косите, привлече главата му към своята и го целуна жадно и болезнено.

— Кажи ми, че никоя жена досега не ти е давала това — изпъшка до устните му тя. После, без да чака отговор, го пусна и се запъти бързо към женските покои отсреща. Рупърт дьо Казевил се облегна тежко на стената и притисна ръце към пулсиращите си слепоочия. Погледна с омраза отпуснатия си член, вдигна рязко панталона и закопча колана. Попипа камата във вътрешния джоб на наметката си и се закле, че ще я забие до дръжката в сърцето й, веднага щом получи сандъчето.

Рицарите Хайнрих от Дюркенфелд и Гундрам от Оксензал седяха върху пръхтящите си бойни жребци и се измерваха с враждебни погледи над върховете на копията. Наличниците бяха спуснати, пот се стичаше по очите и замъгляваше и без това ограниченото им полезрение. И двамата бяха преживели десетина сблъсъка. Хайнрих бе съборил петима, а Гундрам цели седем противници от седлото.

Слънцето нажежаваше шлемовете и броните им. Тежкото снаряжение ги притискаше към земята, въздухът под затворените шлемове беше оскъден. И двамата пъшкаха и се бореха със слабостта. Бързо насочиха копията един срещу друг. Във въздуха цареше напрегната тишина. Тази битка щеше да донесе решението.

Изабела кършеше отчаяно ръце. Какво бе станало? Къде беше рицарят Михаел?

— Матилда, иди веднага при майстор Винфрид и попитай защо го няма Михаел от Драхенфелз — заповяда тя и погледна умолително приятелката си.

— За бога, Ваше Височество, това е невъзможно!

— Заповядвам ти да отидеш! — изсъска Изабела. — Преди да е станало твърде късно!

— Късно е — отговори Матилда. Защо Изабела не искаше да се вразуми?

— Тогава да отиде Розамунда! — заповяда енергично Изабела.

Розамунда изскочи от ложата и забърза към дървения подиум, където беше мястото на ръководителя на турнира.

Изабела не можа да види какво ставаше там и дали Розамунда получи желаните сведения, защото двамата противници пришпориха конете си. Изпод могъщите копита хвърчеше пясък. Пъхтенето на галопиращите коне се смесваше с шумното дишане на двамата рицари. Мъжете се сблъскаха точно пред почетната ложа. Докато рицарят Хайнрих умело избягна копието на своя противник, като изви горната част на тялото си настрана, той не съумя да уцели с копието си гърдите на Гундрам. Чу се трясък, Гундрам се олюля, но се задържа на седлото. Високата облегалка на седлото му осигуряваше опора.

Двамата спряха конете си, обърнаха и отново застанаха един срещу друг. Изабела скочи. Очите й търсеха Розамунда. Компаньонката й разговаряше оживено с Винфрид. Като видя, че възрастният мъж поклати отрицателно глава, Изабела усети как в гърдите й се надигна дива паника. Нещо не беше наред!

Гундрам и Хайнрих препуснаха за втория сблъсък. Този път Гундрам улучи с копието си рамото на Хайнрих. Рицарят политна назад и се хвана здраво за предната част на седлото, за да не падне в праха. Копието му изхвърча напред и улучи Гундрам в главата. Рицарят падна тежко върху шията на коня си и за момент животното коленичи. Без да чака заповед, жребецът се изправи с гневно цвилене.

Бодо дотича да помогне на господаря си, но Гундрам го прогони с яден жест. Отвори наличника си и шумно пое въздух. Острите метални ръбове на бронята се врязваха в плътта му, тежкият, обшит с метални плочки щит теглеше лявата му ръка към земята. Дробовете му се пръскаха, дишаше шумно, със свистене. С последни сили стисна копието. Третото нападение трябваше да реши двубоя! Нямаше да има сили за четвърта атака. Макар че рицарският кодекс на честта изискваше на само сила и смелост, но и почтеност спрямо противника, този път наградата бе твърде висока. Трябваше да улучи Хайнрих в шията! Гундрам бе наясно, че ще убие противника си, но това не го спря. Беше на крачка от целта на живота си: искаше власт и можеше да я получи само чрез Изабела! Не за първи път вървеше през трупове, за да осъществи честолюбивите си цели.

За трети път рицарите, сведоха копия и пришпориха мокрите си от пот коне. Хайнрих държеше щита си пред гърдите и рамото, защото очакваше нападението именно там. Щитът не защитаваше обаче шията му!

Гундрам го видя в мига, когато се приближиха на едно копие разстояние. Вдигна съвсем леко върха на копието и улучи право в ремъка на шлема. Хайнрих нададе глух вик и се свлече от седлото. Падна тежко в пясъка и публиката извика възбудено. Хайнрих направи няколко конвулсивни движения и застина. Пажът и помощниците му изтичаха да го вдигнат, но като свалиха шлема и видяха мъртвия рицар, на лицата им се изписа ужас. Най-близките зрители се прекръстиха.

Зрителите бяха наскачали и говореха един през друг. Изабела скри лице в ръцете си. Не, Господ не можеше да допусне такава несправедливост! Не беше редно един рицар да загуби живота си заради нея. Естествено, всички бяха обещали да дадат живота си за нея, но клетвата беше едно, а смъртта пред очите й — съвсем друго!

Тя се обърна отчаяно към Розамунда, която тичаше към ложата и едва си пробиваше път през зрителите.

— Няма рицар Михаел от Драхенфелз! — извика задъхано тя. — Винфрид твърди, че не му е известен рицар с това име.

— Не разбирам… Той беше тук, представи ни се… Ти беше свидетелка, нали?

Розамунда кимна.

— Да, обаче…

Изабела я сграбчи за раменете и я раздруса грубо.

— Говори най-сетне!

— Винфрид каза, че за състезанието на певците не се е записал рицар на име Михаел от Драхенфелз. Каза, че такъв човек изобщо не съществува!

— Как така не съществува? Да не би да съм го сънувала?

Розамунда сведе глава, за да избегне пронизващия поглед на господарката си.

— Не, Ваше Височество, това означава…

— Ако продължаваш да пелтечиш, ще те набия!

— Вижте, Изабела, може би мъжът, който ви се е представил за рицаря Михаел, е бил измамник или…

— Не беше измамник! Никой необразован хлапак не може да изпълни такава песен! Маниерите му бяха на благородник и със сигурност беше рицар! Права ли съм? — попита тя, гледайки втренчено уплашеното момиче.

— А може би той… не е бил човек! — Розамунда издиша шумно, най-сетне бе казала, каквото мислеше.

— Как така не е бил човек?

— Ами бил е… вашият ангел-закрилник, видение, призрак!

Розамунда бързо отстъпи две крачки назад, защото очакваше плесница, но Изабела беше забравила гнева си.

— Видение? Измама? — Тя докосна нервно устните си. — Но той… той ме… — Спомни си нежния натиск на устните му, топлия полъх на дъха му, сладостната влага на езика. Още веднъж си припомни силните тръпки по тялото си, пърхането на пеперудени крилца в корема си. Всичко беше толкова истинско! Не беше възможно да е било плод на въображението й!

Тялото на рицаря Хайнрих бързо бе изнесено от площадката. Бодо държеше здраво коня на Гундрам, който ставаше все по-нервен. Гундрам скочи от седлото и се запъти с големи крачки към почетната ложа. Свали шлема от главата си и коленичи в пясъка пред благородните дами и княза. Триумфиращият му поглед се впи в лицето на Изабела. По запотеното лице се стичаше вадичка кръв — Хайнрих го бе улучил с копието си по главата — но той изобщо не я усещаше.

Зрителите надаваха ликуващи викове, хвърляха му цветя. Гундрам гледаше с очакване Изабела.

— Хайде, хвърли му кърпичката си! — подкани я князът.

Изабела се взираше в ухиленото лице, обезобразено от червения белег. Той ли щеше да бъде нейният съпруг? Той ли трябваше да я отведе пред олтара? С него ли щеше да дели постелята? Обзе я паника.

— Хайде, какво чакате? — изсъска Матилда.

Гундрам продължаваше да стои на колене. Пажът Бодо застана зад него, стискайки здраво юздите на огромния боен кон. Всички погледи бяха приковани в Изабела. Тя огледа с ужас турнирната арена. Преглътна тежко и навлажни с език пресъхналите си устни. Вкуси прах и солена пот.

Надигна се бавно и усмивката на Гундрам стана още по-широка. Пръстите й нервно мачкаха копринената кърпичка.

Рицарят Михаел! Къде беше той? Защо не се яви на турнира? Наистина ли е бил илюзия, плод на отчаяното й желание? Наистина ли обичаше призрак? Изабела вдигна украсената с копринени панделки купа.

— Аз… ви поздравявам с победата, рицарю Гундрам — изрече със запъване тя. — Вие се проявихте… като смел воин и истински рицар. Носите моите цветове… защото се бихте в моя чест… за вашата победа ви дарявам с тази златна купа. — Не можа да каже нищо повече.

— Хвърлете му най-после кърпичката си! — смушка я отзад Матилда. — Сама си навличате нещастие!

Изабела вдигна поглед към небето. Устните й се раздвижиха и само най-близките можаха да чуят какво шепнеше:

— Накрая победителят коленичи пред благородната девица, изтощен воин в окървавена дреха. Бойната игра приключи и рицарят поиска наградата за доблестта си…

— Изабела, не! — Матилда скочи и я разтърси. — Не бива да правите това!

Гундрам се изправи и проследи с нарастващо учудване странните движения на Изабела.

— Какво става тук? — попита недоверчиво той.

Изабела бавно сведе поглед и се втренчи в него.

— Съжалявам, рицарю Гундрам, но не мога да ви взема за свой съпруг.

На турнирната арена се възцари мъртвешка тишина. Изабела потръпна, когато Гундрам захвърли шлема си и той се изтърколи със звън в краката й. След това се разрази неописуем хаос. Всички се разкрещяха един през друг, прескочиха пейките, изпълниха площадката и се стълпиха пред почетната ложа.

Гундрам продължаваше да стои в пясъка и да гледа Изабела като ударен от гръм. На лицето му беше изписано пълно неразбиране. Онова, което бяха чули ушите му, не искаше да влезе в мозъка му. Изабела усети ръката на баща си на рамото си, изхълца задавено, откъсна се и избяга от ложата, като преобърна стола. Трябваше веднага да се скрие в стаята си. Изкачи стълбата като вихър, блъсна настрана стражника пред вратата, отвори я с трясък — и се сблъска с Гунила.

Гунила изпищя уплашено и изпусна сандъчето от дърво и седеф, което стискаше в ръцете си. Сандъчето падна на пода с глух трясък, благородното дърво се пропука, навсякъде се разхвърчаха парчета седеф.

Двете жени се погледнаха с неизразим ужас.

— Какво правите тук? — попита Изабела, която първа си възвърна самообладанието.

— Аз… аз… О, простете ми, Ваше Височество! — изплака Гунила и падна на колене.

— Дошли сте да крадете! — пошепна с ужас Изабела. В стаята нахлуха компаньонките й, князът, стражите — и Гундрам. — Откраднахте наследството от майка ми! — Гласът на Изабела стана пронизителен. — Какво ви е прихванало? Защо не изчакахте победата на брат си? Стражи, хванете я и я оковете във вериги!

Наведе се бързо и вдигна ковчежето, чиято ключалка бе останала невредима. Огледа го с вдигнати вежди, после бавно, с гордо вдигната глава го отнесе обратно в малката стаичка и го заключи в скрина. Върна се със същото достойнство, вдигна ключа и го показа на присъстващите.

— Това принадлежи само на мен — произнесе тихо тя, но заплашителният подтекст беше ясен за всички. — Това е завещанието на майка ми. Който посмее да му посегне, ще бъде наказан най-строго! — Свали верижката с малък златен кръст, която носеше на шията си след кражбата на медальона, и сложи ключа при кръста. След това отново окачи верижката на шията си.

Гунила трепереше от ужас. Стражите я държаха здраво, някой дотича с тежка верига. Гунила изпищя и се изви в ръцете им.

— Аз съм невинна!

— Така ли? Много скоро ще разберем! Никой не бива да каже, че в нашата страна цари произвол. Ще бъдеш съдена, както е редно.

— Изабела, отивате твърде далеч! — Гундрам излезе напред. — Пуснете сестра ми. Тя ще ви плати вредата, която е нанесла на сандъчето. Сигурно е някакво недоразумение. Освен това ми дължите обяснение за поведението си на турнира.

— Князът лично ще води разследването — отговори решително Изабела. — Нали, татко?

Баща й кимна и огледа неразбиращо спорещите страни.

— За какво всъщност става дума? — попита той, но никой не реагира.

— А що се отнася до обяснението ми, ще го чуете в залата за аудиенции. Забравяте къде се намирате. Това са женските покои!

Присъстващите напуснаха стаята, като си шепнеха тихо. Стражите отведоха Гунила. Изабела и компаньонките й тръгнаха последни към залата за аудиенции.

Скрит зад една колона, Рупърт дьо Казевил наблюдаваше ставащото със смръщени вежди.

— Проклети жени! — изруга тихо той. — Защо Господ не ги превърне всичките в черни свраки? — Острият му ум много бързо промени предначертания план. Мъжът се уви в черната си наметка и забърза нанякъде.

Изабела седеше в краката на баща си и се взираше изпитателно в коленичилата пред нея Гунила. В сърцето й се бореха противоречиви чувства. Доскоро беше вярвала, че Гунила може да й бъде приятелка, да й дава майчински съвети. Изпитваше възхищение към красивата, горда и опитна жена. Защити я пред момичетата, защото й съчувстваше. Красивата, но много самотна съпруга на отсъстващия рицар не можеше да си позволи никакви забавления, нямаше закрилник, никой не споделяше близостта й. Имаше само брат си, но той се сражаваше за ръката на принцесата! Сега обаче усети с цялото си сърце онова, което приятелките й бяха изразили гласно: у Гунила имаше нещо страшно, сякаш беше заобиколена от тъмна тайна. Какво ли беше това? Изабела се надяваше да получи обяснение и си обеща, че ако Гунила се разкае и признае защо е извършила кражбата, ще се застъпи за леко наказание.

Зрителите бяха образували кръг около обвиняемата. Гундрам стоеше до нея, готов да я защитава. Гунила беше коленичила на пода, главата й беше сведена, черната коса падаше по раменете, тежки вериги стягаха китките и глезените й. Изабела отново се възхити на красивото женско тяло и изпита разочарование, че се бе излъгала в Гунила.

Тя побутна баща си и му пошепна да открие съдебното заседание. Той беше върховният съдия в своята страна. Князът се хвана за облегалките на стола си и заговори тържествено:

— Гунила от Винтерсберг, обвинена сте в кражбата на ковчеже от покоите на дъщеря ми. Какво можете да кажете в своя защита?

Гунила сведе още по-ниско глава, но не каза нищо.

Изабела се размърда неспокойно на столчето си.

— Гунила, спестете ни принудата да прибегнем до други методи, за да ви накараме да говорите. Аз повярвах, че съм спечелила доверието ви, аз самата ви се доверих. Какво се случи? Какво търсехте в покоите ми? За какво ви е сандъчето?

Тя видя, че Гунила се бореше със себе си, и реши да не бърза. Изведнъж Гунила вдигна глава. На лицето й беше изписана дълбока мъка.

— Не исках да ви сторя зло, Ваше Височество. Случилото се няма нищо общо с вас.

— Как така? — попита изненадано Изабела. Гунила отново сведе поглед. — Моля ви, станете! Погледнете ме в очите! В името на нашата неосъществена дружба ви моля да кажете истината!

— Не го направих доброволно, Изабела, повярвайте ми! Принудиха ме!

— Кой ви принуди? — Изабела поклати учудено глава.

— Един дявол, един… — Гунила млъкна изведнъж, очите й изскочиха от орбитите.

Изабела втренчи изумен поглед в стрелата, която стърчеше от гърдите й. Гунила бавно се свлече на пода.

Изабела извика и скочи от столчето. Видя как ръцете на Гунила се сгърчиха и се отпуснаха.

— Гунила — пошепна беззвучно тя и посегна към стрелата, която беше влязла в гърба на жената, пронизала гръдния кош и се подаваше от гърдите й. — Кой я уби? — изкрещя тя и присъстващите, вцепенени от ужас, сякаш се съживиха. Тичаха насам-натам, крещяха, пречеха си, блъскаха се и създаваха неописуем хаос.

Гундрам извади меча си и изрева като ранено животно:

— Убийци! Убийци!

Самотен мъж стоеше неподвижно до голямата камина в залата за аудиенции и незабелязано триеше ръце в наметката си. След това се запъти заднешком към вратата, без да изпуска Изабела от поглед. Ключът висеше на шията й. Значи трябваше само да изчака удобния случай и щеше да улови две мухи с един удар.

Изабела се наведе над мъртвата Гунила. В стрелата имаше нещо странно. Изведнъж разбра и се стресна. Стрелата бе от арбалет! Затова беше толкова точна и силна! Но арбалетите се използваха само на лов. Никой не стреляше с тях по хора. Църквата изрично го бе забранила.

— Търсете арбалет! Търсете човек, който носи арбалет! — опита се тя да надвика бъркотията.

Ала Гундрам мислеше друго. Размахвайки меча си, той сграбчи грубо Изабела за рамото и изкрещя с все сила:

— Княже, във вашия замък стават грозни неща, които крещят за отмъщение! Първо допуснахте дъщеря ви да бъде нападната и ограбена от разбойници, после да ме отхвърли публично като свой избраник, макар че победих в турнира и трябваше да я получа като награда! След това обвинихте сестра ми в кражба и накрая я убиха пред очите на толкова много хора! Да не мислите, че ще ви позволя да ме правите на глупак? Ще държа Изабела като заложница, докато размисли и приеме предложението ми. Докато намерите истинския виновник, тя ще изкупва вината за смъртта на сестра ми.

Той повлече Изабела към изхода и никой не посмя да го спре. Князът гледаше безпомощно от подиума.

— Спрете го, защо стоите? — викаше сърдито той.

Хората от свитата на Гундрам извадиха мечовете си и спряха войниците на княза. Гундрам изскочи навън с ядни крачки и метна Изабела на рамото си.

— Стражи! Помогнете ми, моля ви! — изпищя Изабела, която се отбраняваше отчаяно. Ала никой не й се притече на помощ и Гундрам прекоси безпрепятствено двора на замъка.

Матилда се втурна като обезумяла след господарката си.

— Изабела! Изабела! Няма да ви оставя! — Тя настигна Гундрам и се вкопчи в Изабела.

— Махни се оттук, жено! — изрева Гундрам и посегна да я удари с меча, но не улучи. Матилда не се пусна, а сега и Изабела се вкопчи в нея със свободната си ръка.

— Не ме напускай, помогни ми! — изплака тя.

— Няма да ви оставя! Ако умрем, ще умрем заедно!

Изабела нямаше представа откъде се взе внезапната смелост на Матилда, но в момента това не бе важно. Единствената й утешителна мисъл беше, че има до себе си човек, който я обича и иска да й помогне.

Дьо Казевил проследи отвличането с мрачно лице. От устата му се изтръгна тихо, изпълнено с омраза проклятие. Без да бърза особено, той се запъти към оборите да оседлае коня си.

6.

Кап! Кап! Кап!

— Ще полудея! — изкрещя Изабела и притисна ръце към ушите си.

Кап! Кап! Кап!

Матилда изстена. Сгушени на коравия нар, двете се взираха в мрака. Незнайно къде равномерно капеше вода.

Защо трябваше да стигнат дотук? Защо съдбата беше толкова жестока към тях?

Естествено, за всичко е виновна Изабела — Матилда беше уверена в това. Ако беше хвърлила кърпичката си на Гундрам, ако не беше отказала да стане негова съпруга, сега щяха да седят в удобните женски покои на замъка, да шият сватбената рокля, да се смеят и с изчервени от срам лица да си разказват всички истории за сватбената нощ, които знаеха от слугините и ратаите. Щяха да пожелават на Изабела щастие, здраве и много красиви деца. Ако пък наистина не обичаше Гундрам, тя можеше спокойно да се оттегли в личните си покои или да изпрати съпруга си някъде по широкия свят. Рицарите бяха създадени, за да се сражават, а не да се отдават на мързелив живот в замъците си.

Вместо това Изабела преследваше някакъв призрак — рицар, който не съществуваше, никой не го познаваше, гербът и името му не се виждаха никъде. Вярно, Матилда също беше видяла рицаря, бе чула мелодичния му глас и затрогващата песен, помнеше невероятните му сини очи и русите къдрици. Ала сега, в дълбината на този влажен затвор, тя вече не бе сигурна дали той беше човек от плът и кръв, или срещата с него е плод на фантазията й. С мечтанията си за него Изабела бе подлудила всичките си приятелки. Затова сега двете седяха в тази отвратителна кула. Беше студено, от пода се носеше миризма на гнило, а Матилда, освен от мрака се боеше и от отвратителните гадинки, които обитаваха подобни помещения: плъхове, мишки, паяци, бръмбари, червеи…

Тя простена измъчено. Каква полза да обвинява Изабела? Принцесата седеше до нея също така нещастна и измъчена, трепереше от студ и страх и сигурно също мечтаеше да стане някакво чудо и да се озове обратно в замъка на баща си. Там я очакваха величествената тържествена зала, красивите алеи в градината, сенчестите лозници и романтичната розова градина. Защо Изабела мечтаеше за любов? За Матилда любовта беше чуждо, абстрактно понятие, което нямаше място в живота й. Дори Изабела многократно бе подчертавала, че има само една истинска любов, любовта към Бога. Всичко друго беше само низко усещане, събудено от плътската жажда. Матилда обичаше Изабела като своя господарка, сестра и приятелка. Но тази любов беше друга и много често бе подложена на трудни изпитания. Защо тръгна с нея, защо се вкопчи отчаяно в господарката си — от обич ли или от чувство за дълг и вярност? Защо не си остана в двора на княза с другите момичета? Сега щяха да плачат за Изабела и да проклинат Гундрам. Какво я подтикна да се втурне след Изабела и да сподели съдбата й? Дяволът ли? Или нещо много красиво и честно?

Кап! Кап! Кап!

— Господи, аз съм принцеса! — изплака в мрака Изабела. Златната рокля, с която все още беше облечена, шумолеше при всяко движение. — Как смее да се отнася така жестоко с мен! Какъв подлец! — Тя скочи и се заразхожда нервно в кръг. — Искам да изляза оттук!

Лек шум я стресна до смърт.

— Елате и седнете отново на пейката, Ваше Височество — помоли тихо Матилда. — Тук със сигурност е пълно с гадинки. Може да има змии, костенурки, плъхове…

— О, млъкни! — изхълца Изабела, но побърза да седне отново до Матилда и я прегърна устремно. — Дай ми опора, дай ми топлина, дай ми сила — зашепна пламенно тя.

Матилда не беше сигурна дали Изабела говореше на нея, или се обръщаше към Бога, но в момента това нямаше значение. Не можеше да си представи, че ако не бе тръгнала с нея, бедната Изабела щеше да се озове сама в този затвор, без човек, с когото да сподели мъката и страха си и на когото да се облегне.

Треперещите устни на Изабела оформяха мелодични стихове:

„От гняв захвърли кралят свойта дъщеря в тъмница.

О, нека гние в златната си дреха тя!

Ни принц, ни воин повече я пожела,

че бе извърнала лице от истинския рицар“.

— Не, моля ви, недейте! — опита се да я спре Матилда, но Изабела сякаш не я чу. Устните й мълвяха като молитва:

„За него сълзи ронеше принцесата сама —

остана той далеч от нейните обятия.

Забрави рицарят невярната приятелка —

остави я в затвора на срама“.

Когато Матилда я помилва утешително по бузата, Изабела вдигна глава.

— Матилда, ти си моята истинска приятелка, моята сестра! Никога няма да забравя, че не ме остави на ужасната ми съдба.

— Благодаря, Ваше Височество, но това е естествено за мен.

— Не, мила, изобщо не е естествено! Тъкмо затова се радвам толкова. Ти си като лъч светлина в мрака на този затвор. Ти си моя сестра, следователно си равна на мен. Затова искам да ми говориш на ти.

— О, Ваше Височество, това не е редно — възрази Матилда, уплашена и същевременно дълбоко трогната.

— Естествено, че е редно, щом аз ти предлагам. Сега си равна на мен. Не си ми камериерка, нито прислужница, ти си моята сестра!

Двете се прегърнаха, треперейки, и всяка дари на другата топлина и сила.

Хапещ дим се издигаше от откритите огнища в двора на полуразрушения замък. Помощниците отново и отново раздухваха огъня с големи кожени мехове. Ковачът тичаше от едно огнище към следващото, за да проверява работата на калфите си, включваше се в работата и с такава сила удряше нажежения метал, че хвърчаха искри. Части от снаряжение, плетени ризници, обковки на щитове, остриета на стрели и току-що изковани мечове бяха разпръснати по целия двор, висяха по гредите или се преработваха на друго оръжие. Десетина мъже дялаха стрели, опъваха тетива на лъковете или обковаваха щитовете. Двама сарачи режеха кожи и правеха от парчетата ремъци, колани, юзди, подплати за шлемовете, конска сбруя и чанти за седлата. Всяка жива душа в стария замък беше впрегната в работа. Жените шиеха ризи, панталони, жакети и чулове за конете, опушваха месо, сушаха риба и пълнеха бира и вино в малки кожени мехове. Мартин се готвеше за война!

Най-сетне дългото чакане беше свършило, най-после щяха да щурмуват замъка, който някога беше тяхната родина и който Гундрам беше присвоил заедно с околните села и земи. Трябваше да отмъстят не само за безсрамната измама на Гундрам, но и за жестокостите му спрямо селяните, които се бяха опълчили срещу произвола му. Между хората на Мартин нямаше нито един, който можеше да се похвали, че всички от семейството му са живи и здрави. Прогонените се бяха заклели да отмъстят на Гундрам. Жаждата за отмъщение вдъхваше на мъжете сила и кураж, макар че въоръжението им в никакъв случай не можеше да се сравнява с онова, което носеха войниците на Гундрам. Втората голяма опасност бяха войниците на княза. Мартин беше обявен извън закона, лишен от достойнството и честта си. В цялото княжество търсеха убиеца на императора. Ако паднеше в ръцете на княза, не можеше да очаква милост.

Сега обаче най-важната задача беше да си възвърнат замъка и да си осигурят добро убежище. Втората крачка на Мартин щеше да бъде да принуди княза да водят преговори. Ако събереше достатъчно свидетели — а той можеше да го направи — Мартин щеше да ги представи на владетеля и да бъде реабилитиран. Имаше достатъчно рицари, които се бяха сражавали заедно с него в Светите земи и щяха да дадат показания в негова полза. Но докато е принуден да се крие като престъпник в далечната руина, със сигурност нямаше да се намери дори един рицар, който да застане на негова страна.

Един-единствен човек споделяше вярно тежката съдба на Мартин. Рудолф и сега следеше внимателно работата на ковача и често му даваше указания или искаше промени — и още по-често хвалеше работниците! Това беше начинът на Рудолф да общува с хората, затова всички го обичаха. Мартин се ухили и се обърна към малкия си паж.

— Е, Якоб, сигурно си развълнуван? Скоро ще влезеш в първата си битка!

— Не съм развълнуван, но съм много горд — отговори слабичкото момче, ала нервно блуждаещите очи го издадоха.

Мартин избухна в смях.

— Не се притеснявай, няма да е много страшно. Ще завладеем замъка с един удар, обмислил съм всичко много внимателно. Докато Гундрам и хората му пиянстват и се бият за ръката на принцесата, ние ще си върнем онова, което ни принадлежи по закон.

— За мен е чест да ви помогна в това начинание, господин рицарю — изрече с твърд глас Якоб и Мартин знаеше, че момчето говори искрено.

— Как стои въпросът с конете? — попита загрижено той.

— Нямаме проблеми, господин рицарю! Конете са добри, не са прехранени. Ковачът провери всички подкови и сложи няколко нови. Патрик и аз ги яздим всеки ден, аз да не станат мързеливи и сковани.

— Браво на вас! — похвали го Мартин и момчето се изчерви от радост. Мартин се наведе към него и зашепна съзаклятнически: — Обещавам ти, че щом си възвърнем замъка на дедите ми и князът ме реабилитира, ще организираме голямо празненство с музиканти, танцьори, фокусници, търговци и десетки красиви цигански момичета — и всичките ще са за теб!

Якоб се изчерви още по-силно и засрамено сведе глава към земята.

— Смущавате ме, господин рицарю!

— Няма от какво да се срамуваш. Ти си мъж, Якоб, а мъжът харесва хубавите момичета. Да знаеш от мен, че ако ги нямаше жените, светът щеше да е с един хубав грях по-беден!

Мартин продължи пътя си, докато Якоб побърза да се върне при конете. Рицарят бе забелязал червената рокля на Констанца. Тя помагаше на жените да опаковат храните, които щяха да вземат със себе си на похода.

Мартин се наведе над нея, ощипа я шеговито по дупето и огледа неодобрително дългите редици сушена риба на масата.

— Хората ми ще умрат от жажда!

Констанца се обърна към него и избухна в смях. Поднесе му малък мях за пиене и заяви:

— Погрижили сме се за всичко, господин рицарю. — В следващия миг в очите й се появи страх. — Кой знае какво ни очаква… — пошепна тя.

Мартин я издърпа настрана, защото не искаше никой да чуе думите му.

— Няма от какво да се боиш. Жените ще останат тук и ще се скрият. Естествено, ще оставя няколко мъже да ви пазят.

Констанца поклати глава.

— Не ме е страх за нас. По-добре вземи всички мъже. Ние ще се грижим сами за себе си и при нужда ще се защитаваме със зъби и нокти. Страх ме е за теб.

Той я целуна по носа и опря чело в нейното.

— Все още знам как да се бия, хубавице, хората ми също знаят. Справедливата цел на нашата борба ще ни даде силите, от които имаме нужда, за да победим.

— Знам. Разбирам, че е егоистично от моя страна да мисля по този начин. Но имам само теб на света. Не бих понесла, ако ти се случи нещо лошо.

Мартин притисна главата й до гърдите си.

— Аз няма да те напусна, Констанца, каквото и да се случи. При мен си на сигурно място. Винаги ще се грижа за теб.

Тя изтри бързо сълзите от очите си и се засмя.

— Пак съм егоистка. Преча ти да си вършиш работата и оставям жените да се оправят сами. — Обърна се и се запъти обратно към кухненската маса, но Мартин хвана ръката й.

— Констанца?

— Да?

— Благодаря! — Той се наведе и я целуна.

Тя отговори на целувката със свойствения си темперамент. Мартин я проследи с поглед, въздъхна и побърза да промени посоката на мислите си. Имаше още много работа, докато подготви нападението. Трябваше да обсъди стратегията с Рудолф и другите въоръжени мъже. Възнамеряваше да нападне изненадващо замъка, докато Гундрам не се беше завърнал. Всички мъже познаваха отлично местността и щяха да се възползват от защитата на мрака, за да осъществят опасното дело.

Изабела и Матилда лежаха прегърнати на коравия нар. Бяха прекарали ужасна нощ, изпълнена със страх. Единствената им утеха беше, че имаха до себе си човешко същество, с което да споделят страха и самотата. Докато се взираше напрегнато в мрака, Изабела отново и отново преживяваше ужаса от случилото се през последните часове. Защо я бяха хвърлили в този затвор? Какво престъпление беше извършила, та се отнасяха с нея като с престъпница? Тя беше дъщерята на княза! Последните дни бяха изпълнени с вълнения и нови впечатления: празникът на певците с многото непознати хора, песента на рицаря Михаел, която се бе превърнала в истина, пъстроцветният турнир, при който един рицар загуби живота си, а много други бяха ранени, гневът на Гундрам от отказа й да го направи свой съпруг — и коварното убийство на Гунила! Изабела трепереше. Тук ставаше нещо извън знанието й, извън способността й да възприема! Кой би имал интерес от смъртта на тази красива жена, която никому не беше сторила зло? Да, открадна, но това не беше причина да я убият! Кой беше убиецът й? Гунила се готвеше да каже нещо, когато стрелата от арбалета сложи край на живота й. Кой имаше интерес от сандъчето на майка й, ако Гунила не го е искала за себе си? Какво имаше в него? Изабела се размърда неспокойно на коравата постеля. Каква тайна криеше замъкът на баща й?

Вратата на затвора се отвори и двете момичета скочиха уплашено. Старият надзирател, който снощи ги бе заключил тук, влезе в помещението със свещ в ръка. Зад него се появи масивната фигура на Гундрам и двете се отдръпнаха към стената.

На светлината на лоената свещ съзряха с ужас, че в средата на помещението зееше дупка, покрита с решетка. Под нея сигурно се намираше страшната яма, в която спускаха затворниците, за да не видят никога вече слънчевата светлина. Гундрам забеляза погледите им и се ухили.

— Всъщност би трябвало да ми благодарите, че имам специално отношение към вас, скъпа Изабела — изрече подигравателно той.

Матилда сякаш не съществуваше.

— Специално? — повтори презрително Изабела. — Как смеете да ми говорите така? Забравяте кой стои пред вас.

— О, не съм забравил! Вие сте скъп трофей и ви уверявам, че ще съумея да принудя упорития ви баща да се съгласи на женитбата ни.

— Оставете баща ми извън играта, Гундрам! Той не ви е сторил нищо. Аз, аз ви заявих, че няма да стана ваша жена.

Гундрам поклати глава.

— Господ знае откъде ви е хрумнало, че имате право сама да изберете съпруга си. Никоя жена няма това право. Омъжват ги бащите им.

— Ще се омъжа само за човек, когото обичам — отсече остро Изабела.

Гундрам се изсмя грубо и принцесата потръпна като от удар.

— Ама че глупост! На това ли ви научиха в манастира? Или през краткото време, откакто се върнахте от свърталището на онези стари врани, вече сте имали друг мъж?

— И ако е така? — изсъска ядно Изабела.

За момент Гундрам смръщи чело и видът му стана страшен.

— Все ми е едно — изрече след малко той и й обърна гръб.

Изабела остана смаяна от равнодушието му.

— Как така ви е все едно? — попита с треперещ глас тя. — Нима това не е причина да ме пратите обратно при баща ми?

— Това ли искате? — извика развеселено той. — Избийте си тази идея от главата, чувате ли! Вие сте моя пленница!

— И защо? Какво съм ви направила? Нямам нищо общо с убийството на сестра ви. Ако не се бяхте намесили, със сигурност щях да хвана убиеца и да го накажа. Защо беше това позорно отвличане?

— Смъртта на Гунила е втората причина, която още повече разпали гнева ми. Смятам да намеря убиеца и да го накажа, както заслужава. Но това стана във ваше присъствие, следователно вие също сте виновна и трябва да си платите. Надменността ви заслужава да подиша малко въздуха на затвора, за да се смири.

Той се обърна да си върви. Изабела скочи.

— Не смейте да ме държите повече тук! Аз съм принцеса и мога да очаквам по-различно отношение. Даже Ричард Лъвското сърце е имал право да се движи свободно, докато е бил пленник на Трифелс!

— Нима се сравнявате с Ричард Лъвското сърце? — попита подигравателно Гундрам. — Той струва хиляда пъти повече от вас. Вие сте златно пиленце, докато той е горд орел!

— О, значи сте го познавали добре?

Гундрам изпухтя презрително.

— Той е наш враг, но е недостижим. Никой не може да се сравни с него, най-малкото вие!

Вратата се затвори с трясък, ключът се превъртя в ключалката и момичетата потрепериха.

— Защо трябваше да го ядосаш така? — попита укорно Матилда. — Може би щеше да се смили над нас и поне да ни разреши да се движим свободно в замъка.

— Нима ме обвиняваш? — извика възмутено Изабела.

— Не, не, но толкова ме е страх!

— Знам, мила. Аз също се страхувам. Но няма да искам милост. Не и от Гундрам!

— Дали постъпваш умно? — усъмни се Матилда.

— Ти май се съмняваш в ума ми? — отзова се остро Изабела.

Матилда прехапа устни, защото много искаше да отговори с да.

— И какво ще правим сега? — попита отчаяно тя.

— Ще дойде помощ! Баща ми ще изпрати войниците си да ни освободят — отговори уверено Изабела. — Да не мислиш, че ще понесе този позор?

— Не, разбира се, че не. — Въпреки това Матилда изпитваше дълбоки съмнения, че старият княз ще съумее да наложи волята си срещу Гундрам. Похитителят им имаше силно влияние сред рицарството.

— Ще се упражняваме в търпение и ще се молим. Помощта ще дойде, усещам го!

Матилда не беше съвсем сигурна за кого мисли Изабела — за баща си, за въображаемия рус ангел-спасител или за божията намеса. Примирено коленичи на хлъзгавия каменен под, опря лакти на нара и скръсти ръце. Молитвата й беше дълга и пламенна и включваше всички светци, за които можа да се сети.

С остър поглед на познавач Рупърт дьо Казевил отбеляза здравата падаща решетка на голямата порта и казаните с катран отгоре. Широка стена с покрита галерия от бойници заобикаляше замъка. Високата крепостна кула властваше над цялата околност и осигуряваше ефективна защита на обитателите си. Не можеше да се очаква, че замъкът ще бъде щурмуван успешно, тъй като беше отлично подсигурен. Широкият крепостен ров, могъщите зидове и валове, стабилният подвижен мост, обкованата с желязо порта и многото стражи по бойниците обаче не го спряха да влезе в замъка. След като бе прекарал нощта в скромна селска гостилница, на сутринта се смеси с хората, които вървяха към замъка, за да продават стоките си, да предлагат услугите си или да просят.

— Значи сте учен? — попита с уважение капеланът и огледа любопитно странния гост, който искаше да влезе в замъка. — Отдавна копнея за човек, с когото мога да водя учени разговори и да обсъждам Светото писание.

— Смятате ли, че съм подходящ за тази роля? — попита Дьо Казевил с лека подигравка в гласа.

Капеланът кимна.

— С ваше позволение, рицарите са доста груб народ. Те разбират единствено от военния занаят и умеят само да размахват меча. Но за хората като мен, за които духовното е станало съдържание на живота, няма добра компания.

— Не знам дали мога да ви помогна — отвърна Дьо Казевил. — Аз съм лекар.

— О, но това също е духовна професия. Ще позволите ли да попитам къде сте следвали?

— В Болоня.

— О, Италия, страната на слънцето, на сладките плодове и на ведрия дух. Нашият император пребивава в тази топла земя и аз му завиждам. Италия има великолепни църкви. А Рим, свещеният град…

Дьо Казевил остави капелана да си мечтае за Италия и влезе в двора на крепостта. Трябваше да огледа навсякъде. Някъде тук държаха в плен принцеса Изабела. Ако Гундрам беше мек и отстъпчив, сигурно бе настанил пленницата си в женските покои в кулата. Ако беше твърд и честолюбив, значи я бе хвърлил в затвора. Това бяха двете възможности. Рупърт бе сигурен, че Гундрам е избрал втората. Оказа се, че безпогрешният усет за реалността и този път не го е излъгал.

Беше допуснал съдбоносна грешка, за миг бе изпуснал юздите от ръцете си. Отне му ги онази ужасна жена! Трябваше да прогони от съзнанието си мисълта за Гунила. Никога не беше съжалявал за постъпките си. Само този единствен път желаеше да върне времето назад. Защо го бе направила? За първи път в живота си беше изпитал възхищение към жена. Зрялото, пищно тяло беше самото изкушение, но не бе само това. Тя беше изцяло във властта му, въпреки сълзите и гнева си, въпреки че му показваше отвращението си. Това още повече го възбуждаше. Тя бе обсебена от него и дори копнееше да му се покори — той беше абсолютно сигурен в това. Двамата можеха да имат още много радостни мигове заедно! Защо не бе разбрала, че не може да си играе с него по този начин? Заблудата й беше смъртоносна. Беше напълно права, когато му каза онези последни думи. Никоя жена не беше правила това с него — и никоя нямаше да го направи отново!

Смръщил чело, Дьо Казевил се съсредоточи в настоящето. Проследи как се сменяха стражите, преброи въоръжените мъже, разбра как функционираше падащата решетка, огледа въоръжението на постовете по стените. Вечерта се настани в скромната къща за гости, нахрани се мълчаливо и отклони поканата на капелана да вечерят заедно. Не харесваше хората, които непрекъснато задават въпроси.

Мартин и Рудолф вървяха начело на колоната въоръжени мъже към замъка на дедите им. Движеха се тихо и дисциплинирано, избираха заобиколни пътища. Атмосферата беше напрегната, никой не говореше. Сетивата им бяха будни и изострени. Колкото повече наближаваха замъка на Гундрам, толкова повече се засилваше очакването им. Пет дни и нощи бяха работили, носеха ризници, нагръдници, оръжия, следваше ги кола с храна. Всички бяха достатъчно мотивирани да влязат в бой с омразния рицар, който беше причинил голямо зло не само на Мартин, но и на поданиците му. Всички бяха решени да отмъстят за крещящата несправедливост.

Стратегията на Мартин предвиждаше да завземат замъка под защитата на мрака с дързък удар. Той знаеше, че крепостта му е добре подсигурена и може да издържи и на най-силния щурм. Затова трябваше да приложат хитрост и да се възползват от познаването на местността. Събраха се в една гора на около половин час път с кон от замъка, за да изчакат нощта. Смятаха да проникнат в задния вътрешен двор през задната стена, която се опираше на скалния склон. Там бяха оборите и през нощта почти нямаше прислуга. Щом проникнат в замъка, ще завземат най-важните позиции, ще обезвредят шепата стражници и ще поздравят както подобава Гундрам, когато се завърне от турнира.

Когато намери удобно място за лагеруване, Мартин вдигна ръка. Заповяда на мъжете да разседлаят конете, да ги нахранят и да легнат да си починат. След това махна на Рудолф да дойде при него.

— Ние с теб ще обиколим стената, за да видим дали всичко е наред — каза той на приятеля си.

Якоб подаде на господаря си малък мях с вино. Двамата отпиха по няколко глътки и разрешиха на пажовете също да се освежат. Мартин бързаше да стигне до замъка преди смрачаване.

Следвани от пажовете Якоб и Патрик, двамата заобиколиха хълма, който препречваше погледа към замъка. Слънцето беше вече доста на запад и златночервените му лъчи потапяха околността в недействително сияние. Сърцето на Мартин заби силно. Само след няколко мига щеше да види отново своя замък. Да се върне към предишния си живот. Да възстанови честта си…

Когато заобиколиха хълма, всички погледнаха напрегнато към замъка — и се вцепениха!

— Знамената са вдигнати! — Якоб пръв си възвърна дар слово.

— Всички го виждаме — отвърна раздразнено Мартин.

Момчето се надигна на седлото.

— Но това означава…

— Че замъкът е зает, и то изцяло — допълни Рудолф.

— Господи, защо ме наказваш така жестоко? — простена Мартин и стисна ръце в юмруци. — Нима всичко е било напразно?

— Ще се бием! — извика Якоб.

— Млъкни, момче! — изсъска Мартин. — Аз решавам какво ще правим.

Рудолф обърна коня си.

— Какво има за решаване? — попита учудено той. — Вече няма смисъл.

— Така ли? Точно сега ли ще ме изоставиш?

— Точно обратното — отговори вразумително Рудолф. — Искам да те предпазя да извършиш лудост.

— Какво означава това?

— Че щурмът на замъка ще бъде смъртоносно лекомислие. И че ще направя всичко, за да ти попреча!

— Рудолф! — Лицето на Мартин изразяваше ужас. — Ние стоим тук, замъкът е съвсем близо! Нима искаш да се върнем, без да сме свършили работата?

Рудолф му хвърли дълъг, пронизващ поглед и безмълвно кимна.

Мартин се бореше да запази самообладание. Широко отворените му очи не се откъсваха от гордия замък.

— Не! — прошепна той. — Няма да се откажа! Не и сега!

— Бъди разумен! — помоли го Рудолф.

Ала Мартин не искаше да го чуе. Защо никой не го разбираше? Как можеха просто да се върнат? Как можеха да стоят тук и да клатят глава?

Патрик се приближи до господаря си и му пошепна нещо. Рудолф няколко пъти поклати енергично глава, но Патрик продължи да настоява, докато накрая младият мъж се обърна нерешително към Мартин.

— Патрик има предложение. Аз съм малко скептичен, но не е зле и ти да го чуеш.

Мартин изгледа недоволно пажа на Рудолф. Не искаше да слуша предложения. Искаше да се бие!

— Предлагам да се промъкна тайно в замъка. Господарят каза, че има таен тунел, който свършва в подножието на скалата. Никой не ме познава и ще разузная какво е положението. Трябва да знаем колко въоръжени мъже охраняват замъка, какви оръжия имат и как са разположени. Може би Гундрам е проявил непредпазливост. Добре би било също да науча защо се е върнал толкова скоро, а не е останал до сватбата на принцесата.

Мартин погледна учудено хубавото русо момче, но в погледа му все още имаше съмнение.

— Мисля, че предложението е разумно — рече най-после той. — Смяташ ли, че ще се справиш? Все пак ти не познаваш замъка.

— Вече съм шпионирал за предишния си господар, при мамелюците. Там беше много по-опасно — отговори спокойно Патрик.

— Може и аз да отида в замъка, господарю — намеси се Якоб. — Аз познавам всяко ъгълче.

— Не! — възрази Мартин. — Предложението дойде от Патрик и той ще го изпълни, фактът, че никой не го познава, е предимство. Може би някои от постовете ще те познаят. Не искам да се излагаш на лекомислени приключения. Трябва да се научиш да се биеш, но не да загубиш главата си при някоя глупост.

Лицето на Рудолф остана сериозно, макар че явно се опитваше да скрие развеселената си усмивка. Той кимна окуражително на пажа си. Това беше истински изпит и Рудолф бе сигурен, че Патрик ще покаже колко струва.

Под последните лъчи на слънцето младият паж препусна към замъка. Останалите го проследиха с поглед и когато изчезна в гората, обърнаха конете си, за да се върнат при другите.

Рудолф се наведе към Мартин и пошепна така, че Якоб да не го чуе:

— Добре учиш пажа си, но е жалко, че не следваш собствените си принципи.

— Моля те, Рудолф, сега не ми е до укорите ти! — изсъска също така тихо Мартин.

Рудолф вдигна вежди и кафявите му очи заблестяха.

— Напротив, точно тук е мястото да ги чуеш!

Изабела се мяташе неспокойно върху коравия нар. Сънуваше странен сън. Той беше потискащо реален и тя стенеше задавено. Обгръщаше я мрак, но около нея святкаха сини и сребърни искри. Не можеше да разбере откъде идват, колкото и да се напрягаше. Някъде отдалеч долиташе музика, чуваше пеене, арфи и лютни, после смях и конски тропот. Някой я гледаше и когато се обърна, пред нея стоеше рицар в сребърна броня. Зарадвана, тя понечи да изтича при него, но някой я задържа. Беше Гундрам, облечен в жакет на червени и бели ивици и увенчан с герба му — глава на бик, също в два цвята. Под жакета искреше ризницата му. Това ли бяха сребърните звезди, които бе видяла?

Тя се опита да се изтръгне от Гундрам и да отиде при сребърния рицар, който стоеше тих и невъзмутим. Гундрам се изсмя, отвори малката кожена торбичка, която висеше на хълбока му, и извади нещо. Когато отвори шепата си, Изабела с ужас видя, че това бяха две сини очи. Изпищя и се освободи от него. Протегна ръце към сребърния рицар, ала когато се докосна до бронята, тя падна със звън. Отдолу потече кръв.

— Иди и погледни! — извика подигравателно Гундрам.

Изабела вдигна наличника с треперещи пръсти и ужасено отстъпи назад. В бронята беше мъртвата Гунила. Лицето й беше бяло като вар, бузите — пронизани от стрела. Изабела изпищя пронизително и се събуди.

— Какво ти става, за бога? — попита стреснато Матилда.

Изабела трепереше с цялото си тяло и мракът още повече засили паниката й.

— Ще полудея! — изохка задавено тя.

Матилда я прегърна и я зави с тънкото, окъсано одеяло.

— Примири се и помоли Гундрам да облекчи участта ни. Може би ще ти позволи да се разходиш навън и да видиш слънцето.

Изабела кимна отчаяно. Часовете се влачеха бавно, а тя копнееше да види първите слънчеви лъчи на утрото, които щяха да хвърлят оскъдна светлина през малкото прозорче в горния край на стената. Тогава щеше да дойде старият надзирател, за да им донесе хляб и вода, оскъдната храна, която им беше определил Гундрам.

Най-сетне ключът изскърца в ключалката и мрачният старец се дотътри вътре. Носеше табла със стомна, две чаши и чиния с две парченца хляб и сирене.

— Закуска, дами! — изграчи той и се закашля. Влагата на затвора неумолимо разяждаше дробовете му.

Изабела стана и приглади златната си рокля.

— Искам да говоря с рицаря Гундрам — каза тя. — Предай му, че съм размислила. Искам да разгледам замъка му и да поговоря с него за датата на нашата сватба.

— Така, така — изпъшка старецът между два пристъпа на кашлица. — Ще му кажа, като го видя.

— Не, спешно е! Иди веднага при него!

— Още сега? Толкова рано сутринта? Може да е на лов или да се забавлява с някое момиче в леглото. Не мога да го смущавам.

— Той ще заповяда да ти отсекат главата, ако не му предадеш поръчката ми. Нали затова ме държи затворена тук!

Кашляйки, старецът се потътри навън. Тези жени бяха ужасно нахални! Какво искаха от него? Мърморейки под носа си, той излезе в двора и се огледа търсещо. Рицарят Гундрам сигурно закусваше и не искаше да му пречат. Старецът знаеше от опит, че господарят може да стане много неприятен. По-добре да се държи настрана — или да изпрати друг!

— Ей, момче, я ела тук! — извика той с грачещия си глас.

Патрик се обърна уплашено.

— На мен ли говорите? — попита той.

— На кого другиго? Както виждам, нямаш друга работа. Трябва да свършиш нещо за мен, краката ти са по-млади от моите.

— И какво е то? — попита Патрик, придавайки си вид на безделник.

— Иди при рицаря Гундрам и му съобщи, че пленницата иска непременно да говори с него.

— Пленницата!

— Я не зяпай като шаран на сухо! — изфуча старият. — Говоря ти за принцесата, дето е в затвора.

— Значи в затвора има принцеса? — повтори смаяно Патрик.

— О, ама ти си бил голям глупак! — Старецът отново се закашля. — Хайде, тичай, преди да съм умрял!

— Тичам! — отговори Патрик и се втурна към палата.

Гундрам и най-верните му хора закусваха на малка маса в залата. Когато Патрик влезе и се поклони, рицарят недоволно вдигна поглед. Свел глава, пажът предаде, че пленницата желае незабавно да говори с рицаря. Гундрам избухна в луд смях.

— Много бързо се укроти — отбеляза той и се обърна към хората си: — Виждате ли, така трябва да се отнасяте с жените! Няколко нощи в затвора ще избият упоритостта от главите им и ще ги направят кротки като агънца. — Той хвърли на Патрик една ябълка и попита благосклонно: — Кой си ти, момко? Не те познавам.

— Аз съм помощник на надзирателя. Той не е добре. Нали знаете, дробовете му…

— Ами да, старият Алберт трябва най-сетне да престане да се налива с киселото вино, че ще му се разкъсат вътрешностите. — Гундрам отново се изсмя. — Браво, момче, и да пазиш гълъбчето ми да не излети!

— Разбира се, господарю — отговори Патрик и побърза да се оттегли. Дали пленницата наистина беше Изабела? Само веднъж я бе видял бегло, но щеше да я познае между хиляда момичета. Трябваше непременно да влезе в затвора! Първо обаче обиколи двора, преброи войниците и запомни какво оръжие носеха. Докато се оглеждаше, се сблъска с някакъв непознат.

— Внимавай, глупако! — изсъска той и Патрик буквално се олюля — толкова страшен изглеждаше мъжът с тясно тъмно лице, остро изсечен орлов нос и пронизващи черни очи.

— Простете, господарю! — измънка момчето.

Какви странни личности имаше в замъка! Дворът беше населен като мравуняк. Патрик се върна в затвора и клекна до стария надзирател, който с мрачно изражение дъвчеше парче черен хляб.

— Е, предаде ли подаръкът? — осведоми се той.

Патрик кимна и се ухили. Извади ябълката от джоба си и я показа на стареца.

— Господарят ме възнагради — съобщи гордо той. — Хайде да си я разделим.

Алберт го погледна учудено.

— Искаш да делиш с мен?

— Защо не? Ако не ме бяхте изпратили да предам вестта, нямаше да получа награда.

Старецът се засмя одобрително и го потупа по рамото.

— Харесваш ми, момче! Но задръж ябълката, и без това не мога да я ям. Вече нямам зъби.

Двамата се засмяха и старецът получи силен пристъп на кашлица. Патрик го потупа окуражително по гърба.

— С радост ще ви помогна във вашата отговорна работа — каза той уж между другото.

— Да ми помогнеш? И как смяташ да го направиш?

— Ами… ще нося храната на пленницата, ще чистя килиите, ще смазвам ключалките… всичко, каквото ми кажете.

— Аха! Значи всичко, каквото ти кажа? Е, от мен да мине! Но няма да получаваш заплата!

— Имам откъде да си изкарвам хляба — ухили се Патрик.

— Добре тогава, върви да донесеш таблата с чинията и чашите. Но не се зазяпвай в принцесата, тя не е за теб!

Патрик се наведе към ухото на стареца.

— Виж, аз си имам приятелка! Работи горе в кухнята и за мен е много по-ценна от някаква си там принцеса.

Алберт отново се засмя и се закашля едновременно и подаде на Патрик грамаден ключ.

— Не забравяй да заключиш, като излезеш!

Момичетата посрещнаха смаяно красивия младеж, който влезе с усмивка в затвора им и ги огледа любопитно. Божичко, това наистина е принцеса Изабела в златната си рокля, каза си развълнувано Патрик. Ала се овладя бързо и се обърна към нея със сияещо лице.

— Желая ви добро утро! — поздрави високо той.

Изабела и Матилда седяха на нара, страхливо притиснати до стената. Кое беше това момче?

Патрик вдигна рамене в знак на съчувствие.

— Яденето не е особено добро, трябва да се извиня за лошата кухня. Но съм убеден, че много скоро ще се храните отново на истинска трапеза. Междувременно вземете това за утеха. — Той хвърли ябълката на Изабела, намигна й и излезе от затвора с таблата.

— Видя ли това? — попита Матилда с ококорени от учудване очи.

— Естествено, да не съм сляпа! — Изабела взе ябълката. — Какво ли искаше да каже с думите, че скоро ще седим на истинска трапеза?

— Гундрам ще дойде и ще ни изведе от затвора — обясни Матилда.

— Надявам се! — въздъхна Изабела.

Ала Гундрам не бързаше. Едва след обяда благоволи да посети затвора. Внушителната му фигура закри светлината от малкото прозорче. Имаше позата на човек, който се наслаждава на победата си. Лицето му грееше от самодоволство.

— Е, принцесо, значи размислихте? — Това беше по-скоро твърдение, отколкото въпрос.

— Позволете ни да се разходим на чист въздух. Дори вие не можете да бъдете толкова жесток — помоли Изабела, макар че беше готова да му издере очите. Първо трябваше да излязат от затвора. Навън все щеше да им хрумне нещо.

— Днес съм в много добро настроение, принцесо, защото прекарах изключително приятна нощ. Затова ще проявя добротата си и ще ви разведа из моя замък. Така ще се убедите от какво искахте да се откажете. Ще позволите ли? — Той й протегна ръка и Изабела сложи своята върху лакътя му. След това излезе с високо вдигната глава от влажния затвор и повика Матилда да я следва.

Щом се озова навън, заслепена затвори очи. Топлите лъчи на залязващото слънце зарумениха бледата й кожа и тя напълни дробовете си със свежия пролетен въздух. Многобройните обитатели на замъка смаяно й правеха място и се кланяха, мърморейки възхитено.

— Те ви обичат още отсега — пошепна в ухото й Гундрам. — Готов съм да ви предложа един малък рай. Погледнете този прекрасен замък, това ще бъде вашето царство. Ще си имате дори малка градина. Сякаш сте си у дома!

Изабела не можа да възрази. Гундрам беше напълно прав — замъкът беше прекрасен, в много добро състояние.

— Вие ли го построихте? — попита тя.

— Не, макар да съм горд с него, сякаш аз съм го построил. Принадлежеше към васалните владения на Мартин от Трейтнар. Той извърши престъпления, с които опетни честта си и го лишиха от ленните му владения. Сега живее като вълк в пустошта. — Той се изсмя уверено. — Аз го преследвам и ще го хвана!

Изабела пребледня.

— Какво е направил този рицар?

— Нима не знаете? Той уби императора!

— Императорът? За Барбароса ли говорите?

— Естествено. Коварно удавяне по време на кръстоносния поход. Явно не му е било достатъчно, че беше довереник на императора. Безсрамно се възползва от доверието на Фридрих, защото му се искаше да стане крал на Свещената земя. Сега се крие като крастав пес, плячкосва, убива и опожарява мирните села, напада беззащитни пътници, не се спира дори пред жени. Вие го преживяхте на собствения си гръб!

Изабела мълчеше. Ето каква беше историята на странния рицар-разбойник!

— Видях едно село — рече тихо тя. — Всички бяха мъртви, по дърветата висяха обесени, къщите бяха изгорени, добитъкът — изклан. Даже църквата беше разрушена.

— Нима изпитвате съжаление към този убиец и крадец? — попита Гундрам с високо вдигнати вежди.

— Не — отвърна тихо тя и го погледна. — Вие сте добър християнин, Гундрам. Вярвам, че няма да откажете на молбата ми да се помоля в параклиса ви.

Гундрам спря и я погледна замислено.

— Забравяте, че все още сте моя пленница. Но по изключение ще удовлетворя молбата ви. Все пак знайте, че това не е обещание за смекчаване на наказанието! Ще напуснете затвора едва когато станете моя съпруга. Ще видите баща си едва когато заловя убиеца на Гунила!

Изабела сведе глава. Не можеше да избяга от замъка. А Гундрам нямаше никакво намерение да я освободи доброволно. Той я придружи до параклиса и се оттегли, когато двете с Матилда коленичиха пред простия олтар. Никой не забеляза стройната фигура в тъмна наметка, скрита в една ниша.

Дьо Казевил стисна дръжката на камата си. Какъв удобен случай! Златното гълъбче му бе поднесено на табличка. Изабела носеше ключа на шията си!

Сега, скъпа Изабела, ще заслужа четиристотинте златни монети, които получих за теб!

Той извади камата и се плъзна безшумно зад потъналите в молитва момичета. Надяваше се другата да не се разпищи, когато прониже гърлото на Изабела. Може би трябваше да ги убие едновременно. Изабела беше виновна за смъртта на Гунила! Втренчил поглед в двете неподвижни фигури, той се приготви за скок. В същия миг вратата на параклиса се отвори с трясък и в параклиса влетя Гундрам.

— Край на молитвата! — изрева той.

Дьо Казевил се метна светкавично зад най-близката колона отстрани на олтара. Гундрам не го забеляза в полумрака на параклиса. Ръката му гневно стисна дръжката на фино изработената ориенталска кама.

Изабела и Матилда се изправиха и излязоха от параклиса заедно с Гундрам. Дьо Казевил се отпусна бавно на каменния под и надраска с върха на камата си дяволския знак в камъка.

Патрик балансираше с подноса с храната на затворничките. За огромно учудване на Изабела и Матилда в чинията имаше парче студено месо, пушена риба, сирене с подправки и гърненце със сметана. Хлябът беше бял, от стомната се носеше издайнически аромат на вино.

— В гората чака соколът — съобщи тайнствено Патрик и се засмя на учудването им. — Скоро ще разтвори крилете си. Очаква повика на совата.

Намигна им съзаклятнически и излезе от килията.

— Разбра ли какво искаше да ни каже? — попита Изабела.

— Не, но умирам от глад. Откога не сме хапвали такива хубави неща!

Двете се нахвърлиха върху храната, уверявайки се една друга, че никога не са яли нещо толкова вкусно. Ометоха всичко до последната трохичка.

— Гундрам очевидно не е чак толкова лош — отбеляза доволно Матилда. — Поне няма да ни остави да умрем от глад.

— Може би си права, но аз не мога да се омъжа за него. Толкова е груб, дори жесток.

— Всички рицари са такива! — обясни Матилда. — Как иначе ще ходят на война и ще се бият?

— Ох, не знам какво да правя!

— Какво има да мислиш? Дай му думата си и ще сме свободни.

— Знаеш ли, сънувах странен сън и в него Гундрам беше олицетворение на злото.

— Сънищата са глупост! В този затвор човек сънува кошмари.

— Нека преспим още веднъж и ще реша. Още не мога да преодолея себе си.

— Не се бори още дълго с гордостта си — въздъхна Матилда, защото ще пукнем в тази дупка!

Изабела я прегърна с обич. Обилната вечеря ги бе направила сънливи.

— Колко поетично го каза: Соколът чака повика на совата. Не очаквах такова нещо от прост слуга.

— Права си — промърмори Матилда, — но поети има дори в затвора. Какво ли искаше да каже с думите, че соколът ще разтвори крилете си, щом чуе вика на совата?

Ала Изабела вече спеше и дишаше дълбоко и спокойно.

Патрик изчака, докато старият надзирател заспа. Преди това бяха разговаряли дълго и Алберт изпи всичкото вино, донесено от момъка. Сега лежеше на сламеника си и хъркаше оглушително.

Патрик се промъкна през тайния тунел, който започваше от затвора на замъка и свършваше в скалите. Сигурно го бяха изкопали преди много години като последно спасение за бягащите селяни. А сега щяха да спасят принцесата! Мартин има да се чуди!

Патрик стигна безпрепятствено до скритата полянка, където чакаше конят му. Метна се на гърба му и препусна като вихър към гората.

7.

Дълбока нощ обгръщаше замъка, когато старият ключ изскърца в ключалката на вратата на затвора.

Изабела се надигна от коравия нар и се огледа сънено. Под трепкащата светлина на факлата позна момчето, което от вчера им носеше яденето. След него вървеше непознат мъж. Матилда също се събуди и зяпна ужасено към вратата. Късните „гости“ не предвещаваха нищо добро.

— Тук е — пошепна Патрик и се опита да освети помещението с факлата.

— Елате, Изабела — проговори спокойно другият мъж.

— Кой сте вие? — попита страхливо тя.

— Искам да ви помогна, но не бива да вдигате шум.

— Защо искате да ми помогнете? И защо не казвате името си? Няма да се помръдна от мястото си! Ако направите още една крачка към мен, ще пищя!

— Доколкото си спомням, ти ми каза, че принцесата била мила и добра? — обърна се Рудолф към пажа си.

Матилда застана решително пред господарката си.

— Аз ще я защитавам с живота си! — извика възбудено тя.

— О, тук имало още една! — учуди се Рудолф. — Защо премълча, че дамите са две, Патрик? В каква каша ме забърка?

— Това е камериерката — обясни смутено Патрик.

— По дяволите! Не можем да я оставим сама тук, защото с крясъците си ще вдигне на крак целия замък.

— Точно така, освен това няма да ви позволя да докоснете господарката ми. — Матилда вирна брадичка. При вида на крехката фигура, изправена върху леглото само по тънка долна риза, с гневно святкащи очи, Рудолф беше готов да избухне в смях.

— Виж ти! Малка дива котка, но сладка — отбеляза той и вдигна рамене. — Добре, ще се наложи да вземем и нея.

— О, небеса! Дали ще се справим? — попита със съмнение Патрик. — Не знаете ли, че където се съберат повече жени, непременно избухват караници?

— Ти пък какво разбираш от жени, хлапе? — укори го добродушно Рудолф.

Матилда се вкопчи в Изабела, Изабела прегърна Матилда.

— Нищо няма да ни раздели — пошепна през сълзи Матилда.

— Хайде, дами, облечете се, ще направим малка разходка. Патрик, иди да видиш дали въздухът е чист.

Момчето изчезна в тунела, но Рудолф не се помръдна от мястото си.

— Не можете да останете при нас, докато се обличаме — изсъска гневно Изабела.

— За съжаление сега нямаме време да обсъждаме правилата на приличието. Освен това предпочитам да запазя главата си, отколкото да зяпам дами по долни ризи. Бързо, увийте се в наметките и тръгвайте! Ще излезем през таен тунел, но трябва да пазите абсолютна тишина.

— Баща ми ли ви изпраща? — попита с надежда Изабела, докато се обличаше трескаво.

— Нещо подобно — отвърна уклончиво непознатият. — Моля ви, побързайте.

Той отвори тихо вратата и изруга, когато тя изскърца. Хвана ръката на Изабела и я поведе напред. В другата стискаше факлата.

— Насам, господарю, в тунела няма никой — повика го тихо Патрик.

Изабела хвана ръката на Матилда и всички забързаха през тесния ходник, за да слязат в подземието. Изабела се спъна в нещо на пода.

— Внимавайте! — предупреди Рудолф и вдигна факлата.

Изабела изписка задавено — беше се спънала в човешко тяло.

— Тихо, тук има още войници — изшътка Патрик.

Продължиха по малък страничен коридор. На едно място Патрик натисна стената и камъкът поддаде.

Матилда притисна ръце към сърцето си, за да укроти лудото му биене.

— Света майко на небето, подкрепи ни, закриляй живота на господарката ми, пази и мен, а ние ще ти посветим невинността си и ще прекараме живота си в манастира, за да ти служим — шепнеше непрекъснато тя.

— Не обещавайте неща, които няма да изпълните — предупреди я подигравателно Рудолф и поведе двете млади дами по тъмния тунел.

— Вие сте безбожник! — изфуча Матилда, но непознатият не й отговори. Подът на тунела беше хлъзгав, от тавана капеше вода, по лицата им полепнаха паяжини.

— Има ли плъхове тук? — попита със страх Изабела.

— Целият замък е пълен с плъхове — отговори двусмислено Рудолф.

Патрик вървеше напред, опипвайки стените, и тихо ругаеше.

— Млъкни, Патрик, тук има дами! — скастри го Рудолф, но в гласа му имаше недвусмислена подигравка и Изабела се почувства неловко. Май спасителят им се подиграваше с тях?

Най-сетне стигнаха до края на тунела и се измъкнаха навън. Озоваха се зад гъсталак бодливи храсти и Изабела изпита жал за красивата си рокля, която многократно се беше закачила за тръните. Матилда не беше по-добре, но въпреки това не преставаше да говори. Сега молеше един по един небесните светци да й помогнат да преживее приключението.

Някъде наблизо изпръхтяха коне.

— Имаме един кон по-малко — извика Патрик, който вървеше пръв.

— Няма проблем — успокои го Рудолф. — Аз ще взема дивата котка при мен, за да не избяга. Би било жалко, нали?

Матилда изсъска вбесено, но Рудолф сложи ръка на устата й.

— Не викайте, скъпа, стражите на кулата могат да ни чуят! Не искам някоя стрела да се забие между ребрата ни. Патрик, помогни на дамата да възседне коня! Нали можете да яздите, Изабела?

— Естествено, че мога да яздя — отговори високомерно тя.

— Искам да кажа, с мъжко седло. За съжаление не можахме да намерим дамско.

— Какво? Но това не е прилично! — Изабела възмутено поклати глава.

Рудолф я бутна доста грубичко към коня.

— Сега е нощ и никой няма да ви види. А и в момента ми е абсолютно все едно дали е прилично или не. Предстои ни дълъг път и трябва да препускаме. В тъмнината се язди по-сигурно на мъжко седло.

— Къде ни водите? — попита страхливо Матилда.

— На свобода! Хайде, трябва да тръгваме. — Рудолф сложи Матилда пред себе си на седлото и я прегърна здраво. В първия момент тя се скова и се опита да се освободи. — Стойте мирно и няма да ви е неудобно. Ще ви държа здраво, за да не паднете. Патрик, ти внимавай за Изабела. Не бива да я загубим!

— Да, господарю! За мен е чест да служа на дамата.

Трите коня препуснаха в мрака. Патрик държеше юздите на коня на Изабела и препускаше редом с нея през поляните. Рицарят Рудолф ги следваше с Матилда в скута си. Въпреки бързината той се наслаждаваше на допира до тялото й и уж случайно притисна лице към червените й къдрици.

Необичайната близост на мъж правеше Матилда несигурна, но в същото време тя се почувства защитена. Никога преди това не беше общувала с мъж по този начин и сега се радваше на усещането за спокойна сила и корави мускули, които се опираха в гърба й. Беше твърде тъмно, за да види лицето му, но когато се навеждаше към нея, за да й каже няколко окуражителни думи, в стомаха й сякаш пърхаха пеперуди. Не беше неприятно да се облегне на него, даже напротив. Очевидно не хранеше непочтени намерения спрямо нея. Беше рискувал живота си, за да ги освободи от замъка на Гундрам, и сигурно щеше да ги върне в двора на княза. За Матилда той беше истински герой!

Гъвкав като котка, Рупърт дьо Казевил се промъкваше безшумно в нощта. Тъмната му наметка се сливаше с мрака. Едната му ръка стискаше дръжката на камата. Случаен наблюдател би открил на лицето му мрачна решителност, но никой не го видя, никой не го чу. Само тъмната му сянка се промъкна покрай стените към кулата. Отвори предпазливо скърцащата врата и се промуши вътре. Меките ботуши не вдигаха шум по грапавите каменни стъпала към подземието. Само няколко факли и лоени свещи осветяваха мрачния коридор. На един сламеник хъркаше старият пазач. На колана му висеше железен пръстен с няколко ключа.

С кратко движение на ръката Дьо Казевил заби камата в сърцето на спящия. Старецът дори не гъкна. Убиецът измъкна ключовете от колана му, вдигна една факла и забърза надолу по стълбата към затвора. От острието на камата му капеше кръв, но той не си направи труда да го почисти. С каква радост щеше да пререже гърлата на двете глупави гъски! Освен това на шията на едната го очакваше специална награда!

Ала пред вратата на тъмницата го очакваше най-голямото разочарование в живота му. Вратата зееше отворена, затворът беше празен!

* * *

Яздиха през цялата нощ. Само веднъж направиха кратка почивка, за да дадат отдих на конете. Изабела отдавна беше загубила ориентация. Многократно промениха посоката, за да заличат следите си. След това заваля. Макар да се радваше, че се е спасила от затвора на Гундрам, Изабела изпитваше странно недоверие. Защо не яздеха към замъка на княза? Какви бяха тези двама мъже и какво възнамеряваха да правят с тях?

През сивата пелена на дъжда пред тях изникнаха очертанията на полуразрушен замък. Мъжете се огледаха бдително и едва след това завиха нататък. Изабела изпита тревога.

— Какво е това? Къде ни водите? Това не е замъкът на баща ми!

— Съвсем правилно, мадам! Това е разбойническо гнездо. И там ви очакват с копнеж. — Като видя ужасеното лице на Изабела, Рудолф избухна в тих смях. — Няма от какво да се притеснявате, принцесо! Чака ви изненада!

Матилда се обърна на седлото, доколкото можеше. Косата й беше разрошена от бързата езда, бузите й пламтяха. Тя погледна загрижено в кестенявите очи на рицаря и той се наведе съвсем близо до лицето й.

— Не се бой, котенце — произнесе нежно той. — Нищо лошо няма да ви се случи.

— Аз не се страхувам за себе си — отговори твърдо тя. — Страх ме е за господарката ми.

Погледът му беше топъл и пълен с доброта.

— Гарантирам с живота си, че нито Изабела, нито вие ще пострадате. — Той я прегърна и силните му ръце й вдъхнаха сигурност. Тя се облегна на гърдите му и тихо въздъхна. Бяха избягали от един затвор и в момента бяха на път към несигурно бъдеще, но никога не се беше чувствала така добре като в този момент!

Мокри, мръсни и изтощени, най-после стигнаха до замъка, който стърчеше мрачен и заплашителен на фона на тъмното небе. Портата беше отворена, дворът беше пълен с жени и мъже, които тичаха един през друг, разседлаваха коне, водеха ги на водопой или ги търкаха със слама. На голям куп бяха натрупани копия, стрели и лъкове, мечове, брони. Изабела се оглеждаше смаяно. Война ли се готвеше? Откъде идваха всички тези хора? Кои бяха?

Патрик й помогна да слезе от коня, докато Рудолф внимателно свали Матилда от седлото. Пажът поведе конете към обора, за да ги разседлае и почисти.

Матилда изпита съжаление, че ездата беше свършила. Но сега трябваше да се погрижи за Изабела, която стоеше насред двора и се оглеждаше безпомощно. Няколко мъже пристъпиха към двете дами. Все още носеха ризници, шлемове и наметки. На нито една нямаше герб. Един от тях беше с руси къдрици, които падаха по раменете, и със сини очи, които в момента светеха любопитно.

Сърцето на Изабела заби като безумно: това беше красивият певец, който изпълни онази забележителна песен в замъка на баща й! Поетичният текст трогна сърцето й, през последните дни мислите й бяха изцяло заети от тайнствения рицар… Очите му! Изабела се олюля и Рудолф, който беше най-близо до нея, бързо я подкрепи, за да не падне. Това беше нейният рицар!

— Добре дошла в моето царство, принцесо! — извика рицарят и разпери ръце, сякаш искаше да прегърне целия свят.

Изабела го гледаше замаяно. Нищо не напомняше за трубадура в синьо-бяла туника. Днес носеше проста ленена риза, върху нея плетена ризница и кожен нагръдник, укрепен с метални плочи. На колана бе препасал широк меч. Русата коса се развяваше от вятъра. А на шията му висеше верижка, която й беше много добре позната. Амулетът на свети Мартин!

— Кой сте вие? — попита тя с треперещи устни.

Мартин не можеше да откъсне поглед от нея. Сладките устни, които беше целунал някога в градината, бяха опънати в тънка линия. В очите святкаха недоверие и надменност.

— О, нима не се представих? — Той се поклони подигравателно. — Позволете, аз съм Мартин от Трейтнар, рицар на германския император и васал на вашия баща.

Изабела се отдръпна рязко и се удари в Рудолф, който остана твърд като скала.

— Вие сте престъпник! За главата ви е обявена награда!

Мартин отново се поклони.

— Знам и това ме ласкае. След като ограбиха правото и честта ми, наградата за главата ми е поне малко обезщетение. — В гласа му звучеше горчив сарказъм.

Изабела присви очи.

— Вие не сте нищо повече от един проклет разбойник! Какво искате от мен?

— Какво ли? — Мартин се развесели още повече. Пристъпи съвсем близо до нея и погледна в очите й. Те съдържаха всички цветове на морето: от най-светлото синьо на лагуната, през смарагдовото на дълбоките вълни, до сребърните искри на морската пяна. Искаше му се да се потопи в тях за цяла вечност, но се изтръгна със сила от прекрасната гледка и отметна глава назад. — Какво се прави с такова златно пиленце?

Изабела пребледня.

— Не смейте да ме докоснете! Няма да останете жив!

— Вярвам ви, скъпа. Ала забравяте в какво положение се намирате. — Той се засмя, но смехът не стигна до очите му.

— Така ли? — Пак тази проклета надменност! — Баща ми ще изпрати войниците си да ме освободят от това разбойническо гнездо. Освен това Гундрам много скоро ще забележи отсъствието ми и тогава… Ще ви притиснат от две страни.

Мартин изкриви уста в горчива гримаса.

— Толкова ли ви се иска да се върнете при Гундрам?

— Не, разбира се… всъщност аз… това изобщо не ви засяга! Вие ще бъдете наказан!

— Надявам се на малко развлечение и забавление в замъка си, прекрасна Изабела. Затова възнамерявам да удължа пребиваването ви.

— Какво искате да кажете? — извика гневно тя.

— Само, че известно време ще бъдете моя гостенка.

— Дори не мисля. Нямам никакво желание да остана в компанията ви. — Изабела се извърна отвратено.

Мартин се усмихна невинно и направи подканващ жест.

— Всъщност нямате друг изход. Вие сте моя заложница.

Порутеният замък беше много стар. Единствено стената с галерия от бойници и останки от отбранителна кула бе от масивен камък. Жилищната кула бе пропаднала и разрушена до първия етаж. Обитателите на руината се бяха настанили, както можеха, в оцелелите помещения. Вътрешните сгради бяха от плет, измазан с глина, покривите от тръстика и слама. Най-стабилната постройка беше оборът за конете. До него се намираше едноетажната главна къща, по-голямата част от която беше заета от рицарската зала — огромно помещение без никакви украси. По цялата дължина се простираше грубо скована маса, от двете й страни имаше пейки. Никъде не се виждаха знамена, гербове, килими или картини. В къщата имаше още две помещения, които използваха за килери. Няколко мъже тъкмо опразваха единия.

Мартин преведе Изабела и Матилда през тесен коридор между рицарската зала и стаите. Миришеше неприятно на кисела бира и зеле. Изабела смръщи носле. Май затворът на Гундрам щеше да се окаже по-комфортен!

— Това ще е вашата стая, принцесо! За съжаление не мога да ви предложа лукса, на който сте свикнали, тъй като бях лишен от цялото си богатство. — Гласът му отново звучеше саркастично и нямаше нищо общо с мекия, приятен баритон на певеца от празника на княза.

Изабела огледа празното помещение.

— В затвора на Гундрам имахме поне нар за спане — отбеляза раздразнено тя.

— Ще видя дали ще се намерят някакви стари мебели, които да ви напомнят за луксозния живот — отвърна Мартин и излезе от стаята. Отвън се спусна резе. Пак бяха затворнички!

За момент Изабела остана загледана в затворената врата, после дълго трупаният гняв избухна с дива сила.

— Какво си въобразява този разбойник? Ще заповядам да го окачат на най-близкото дърво и лично ще дръпна въжето! Освободи ме от затвора на Гундрам, за да ме вземе за заложница! За всички мъже ли съм само залог за размяна? Господи, как ги мразя! А този Мартин със сините очи не е нищо повече от най-обикновен разбойник, убиец, безчестник! Защо бях толкова глупава да повярвам, че е нещо особено? Извиваше се като змия, изигра съвършено ролята на благородния рицар, на нежния трубадур, на влюбен до уши! Всичко е било лъжа! Искал ме е за заложница!

След като крещя, плака и тропа с юмруци по вратата, тя падна на пода в един ъгъл на стаята и захълца сърцераздирателно.

Матилда я наблюдаваше плахо, изпълнена със съчувствие. Изабела очевидно преживяваше огромно разочарование. Мечтата за сребърния рицар се пукна като балон. Сега седеше тук в разкъсаната златна рокля, с разрошена коса и мръсно лице и хълцаше, сякаш никога нямаше да престане. Какво бе останало от гордата принцеса?

— Защо не се опиташ да разбереш причините, които са го подтикнали да постъпи така? — подхвърли плахо тя.

— Какво да разбера? — сопна се Изабела. — Че ме държи като пленница в тази стая, която не става и за слугиня?

Матилда се почувства напълно безпомощна. Самата тя изобщо не беше отчаяна. Но все пак беше камериерка на Изабела, нейната приятелка, довереница, сестра. Въпреки това усещаше малка пукнатина в непоколебимата си вярност. Какво се бе случило?

Не й остана време да се замисли над новото си положение, защото вратата се отвори и няколко мъже напразно се опитаха да вмъкнат през вратата огромно легло. Пухтяха и ругаеха, накрая някой ядно изрита леглото и то се разпадна с трясък. Мъжете завлякоха частите в стаята и ги сковаха набързо. Две слугини донесоха дюшек и парчета плат, с които да го завият.

— Ще ми донесете ли игли и конци? — попита дружелюбно Матилда. — За да ушия чаршафи и възглавници.

Момичетата я погледнаха учудено, но веднага отидоха да донесат поисканото.

След малко в стаята влезе Мартин и се огледа.

— Мисля, че вече е доста по-удобно, отколкото в затвора на Гундрам — изрече той, видимо доволен.

Изабела изпухтя презрително.

— Не беше нужно да се стараете чак толкова — отговори тя. — Гостуването ми, както го наричате, няма да трае дълго. Баща ми ще изпрати войници и ще ме освободи. И тогава ще се погрижа да ви накажат най-строго.

Мартин спокойно провери дюшека.

— Достатъчно мек е — отбеляза той повече на себе си. — Мисля, че ще се намерят и няколко възглавници с конски косъм. — Той се обърна към Матилда и попита: — Вие сте камериерката на дамата, нали? — Тя кимна безмълвно. — Как е името ви?

— Матилда.

— Чуйте ме, Матилда: вие имате право да се движите свободно, където желаете. Няма да заключвам стаята ви. Можете да носите на господарката си, каквото поиска — вода, дрехи от килерите ни, ако пожелае да свали тази ужасна рокля. Вие, Изабела, нямате право да напускате стаята си. Ако нарушите заповедта ми, ще ви се случи нещо лошо. Не се шегувам. Трябва да знаете, че досега винаги съм държал на думата си.

Сините му очи святкаха заплашително. Обърна се и излезе от стаята. Този път не чуха спускането на резето.

Изабела скочи и се втурна към вратата. Матилда застана на пътя й.

— Трябва да бъдем разумни — изрече тихо тя.

— Какво си позволяваш? — изсъска Изабела. Ала се отдръпна, защото в същия миг влезе една слугиня и подаде на Матилда исканите принадлежности за шев и няколко ката дрехи.

Матилда й благодари с усмивка. Слугинята й хвърли дружелюбен поглед и излезе от стаята.

— Ще отида да донеса вода, за да се измием — каза Матилда и тонът й не търпеше възражение. — След това ще се преоблечем и ще ушием чаршафи и възглавници от плата. Така ще имаме занимание — това първо. Второ, чувствам се ужасно в тези мръсни дрехи и трето, убедена съм, че тук ще живеем добре.

Изабела седна на ръба на огромното легло и погледна смаяно приятелката си. Откъде се беше взела тази решителност у Матилда? Нито следа от обичайната й страхливост, от постоянното хленчене и мрачните мисли.

— Може би си права — отвърна Изабела. — Но аз съм безумно уморена от дългата езда и смятам, след като свършим всичко, което каза, да поспим малко.

* * *

Прекараха спокойна нощ. Добре измити, облечени в чисти дрехи, с чаршафи на леглото, Матилда и Изабела спаха почти до обед. Матилда донесе закуска от кухнята, която се намираше под открито небе в един ъгъл на двора само с лек навес от тръстика, за да пази от дъжда. Храната беше оскъдна, но за нея и Изабела избраха най-вкусните късчета. На двора срещна рицаря Рудолф и бе удостоена със зарадвана усмивка.

— Прекарахте ли добре нощта? — осведоми се мило той.

— О, да, спах като мечка! Никога през живота си не бях яздила толкова дълго и днес всичко ме боли. — Тя се засмя смутено и сведе поглед.

Рудолф нави на пръста си една къдрица от червената й коса.

— Защо сте станали толкова рано?

— Трябва да се погрижа за Изабела. Тя не бива да напуска стаята, но аз мога да й нося всичко необходимо. Всъщност тя е много мила.

— Мила ли? — Рудолф продължаваше да си играе с косата й. — Вчера не остави такова впечатление.

— Познавам настроенията й. При нея съм още от детските ни години. Наистина е много добра и великодушна, но в момента е доста… раздразнена. Все пак отново е пленница, макар и при друг рицар.

— А вие? Притеснява ли ви фактът, че сте тук?

Матилда усети как се изчерви. Отново сведе поглед и едва забележимо поклати глава.

— Не, за мен това не е пленничество. Но аз мога да се движа свободно, а тя не. Рицарят Мартин ми разреши, за да изпълнявам желанията на Изабела.

Рудолф кимна.

— След малко ще обучаваме войниците и пажовете да се фехтуват. Ако искате, можете да погледате.

— Наистина ли? — Тя го погледна зарадвано, но бързо сведе глава. — Може би трябва да остана при Изабела. Не искам да е самотна.

Очите на Рудолф засвяткаха развеселено.

— Вашата господарка няма от какво да се страхува, защото никой няма да й причини зло. Заповедта да стои в стаята си е само предпазна мярка, за да не върши глупости. Ако беше разумна като вас, и тя можеше да се движи свободно из замъка.

— Ще се опитам да я убедя. Дали бих могла да поговоря за това с рицаря Мартин?

Рудолф кимна.

— Кажете ми, когато принцесата се вразуми, и ще ви заведа да поговорите с Мартин. Аз, разбира се, ще ви подкрепя.

Матилда го погледна благодарно.

— Много сте любезен, рицарю Рудолф. Благодаря ви за всичко: за милите думи и че внимавахте да не падна от коня…

Той се наведе над нея и пошепна:

— Ако желаете, някой път ще ви изведа на езда.

Матилда го погледна и сърцето й заби още по-силно.

— Аз… трябва да отнеса закуската на Изабела. Извинете ме!

Хукна през двора и Рудолф я проследи с усмивка.

— Защо се забави толкова? — посрещна я раздразнено Изабела, когато Матилда внесе закуската в стаята. — Защо ти трябваше половин час, за да напълниш две купички с овесена каша?

Матилда преглътна.

— Кухнята представлява едно открито огнище и навес от тръстика. Всичко става бавно. Освен това говорих с рицаря Рудолф и помолих да ти дадат повече свобода.

— Защо си отишла да хленчиш за милост без моята изрична заповед? Не желая специално отношение! Да не искаш онзи разбойник да си помисли, че съм някаква слаба женичка? Ще му покажа аз! Не забравяй, че си само моя камериерка и си длъжна да се подчиняваш на заповедите ми. Не смей още веднъж да мислиш самостоятелно, камо ли пък да действаш!

Матилда погледна смаяно господарката си.

— Изабела! — промълви неразбиращо тя. — Какво ви стана изведнъж?

— Какво да ми е станало? Аз съм гневна и отчаяна! Мразя всички хора!

— И мен ли? Нали каза, че съм твоята единствена приятелка, твоята сестра?

— Така ли казах? Що за сестра си ти, след като се разхождаш цели часове по двора и ме оставяш сама? Мислиш само за себе си!

— Но Изабела! — Матилда все още я гледаше с отворена уста. Ала изведнъж смръщи чело и тръсна таблата на леглото. — Вие също можехте да се разхождате свободно из замъка, Ваше Височество, ако бяхте съумели да се овладеете и да приемете съдбата си като истинска принцеса. Вместо това се държите като истеричка. Желая ви добър апетит! Ще се върна, когато се успокоите, Ваше Височество!

Вратата се затвори с трясък. Слисаната, загубила ума и дума Изабела остана сама.

— Къде е тя? — Ревът на Гундрам отекна в целия замък. Дворът беше пуст, всички се бяха изпокрили, за да се спасят от гневния му изблик. В сляпата си ярост рицарят строши няколко стола и заудря с меча си по масата в рицарската зала. — Жалки глупаци! Ще ви отсека главите, ако веднага не ми я доведете!

Войниците стояха пред началника си като бити кучета.

— Как можа да се случи това? Защо й позволихте да напусне замъка? Сигурно сте спали на постовете си! Кой беше дежурен?

Всички сведоха глави.

— Кой беше дежурен? — изкрещя Гундрам. Трима мъже излязоха напред. Първият получи юмрук в лицето, вторият — ритник в корема, третият бе прострян на пода с дръжката на меча. — Защо не успяхте да опазите една глупава жена? На кого мога да разчитам от тук нататък? — изрева вбесено той.

— На мен — отговори спокоен глас откъм вратата. Гундрам се обърна смаяно. Присвил очи, огледа странния чужденец с тясно, загоряло от слънцето лице и пронизващи черни очи.

— Кой сте вие? — попита запъхтяно той.

— Гост на вашия красив замък — отговори все така спокойно Дьо Казевил. — Случайно станах свидетел на това малко… произшествие.

— Малко произшествие? Какво сте видели?

— Не съм видял нищо, но въпреки това знам доста повече от вас — отговори мъжът, без да трепне.

— На глупак ли ме правите? — изрева Гундрам и се хвърли към него с изваден меч.

Дьо Казевил остана със скръстени ръце на прага и изобщо не се помръдна. Гундрам спря изненадано пред него и го огледа с неволно уважение.

— Не ви правя на глупак — обясни невъзмутимо чужденецът. — Вие сте отличен боец, мускулите ви са забележителни, но човек има нужда и от мозък, за да мисли.

— Какво си позволявате? — изсъска Гундрам.

Устните на непознатия се извиха в подигравателна усмивка. Изпитваше странно чувство, докато се вглеждаше в лицето, което толкова приличаше на Гунила. Двамата бяха близнаци, макар че Гундрам беше едър и силен, много мъжествен и обезобразен от големия белег на бузата. Гунила беше по-дребна, безупречно красива и изключително женствена. В очите на Гундрам светеха същият страстен огън, буйният темперамент и неукротимата гордост, каквито беше открил у Гунила.

Дьо Казевил не допусна споменът за Гунила да го развълнува. Сега трябваше да мисли за друго. Направи няколко крачки към Гундрам, без да го изпуска от очи. Ръцете му бяха скръстени на гърба. Гундрам не можеше да се начуди на наглостта му. Всеки друг щеше да се отдръпне уплашено или да посегне към оръжието. Този мъж обаче бе скръстил ръце на гърба си! При нападение нямаше да може да се защити. Значи беше сигурен, че Гундрам няма да го нападне. Откъде беше тази сигурност?

Гундрам бе обзет от неприятно чувство. Този чужденец сякаш виждаше какво става зад челото му, четеше мислите му. Дали можеше да надникне в душата му?

— Вашият пазач на затвора е бил пронизан с кама — обясни Дьо Казевил. Гласът му остана все така спокоен и отмерен. — Естествено, не са го направили двете жени. Намерих го отвън на сламеника му. Значи някой е освободил жените. Някой, който е бил и друг път в този замък и го познава добре. Защото никой не може да мине през затворената порта, през спуснатата решетка или през стената. Вероятно има тунел под замъка.

— Какъв тунел? Няма тунел!

— Вие отдавна не живеете в този замък, Гундрам, прав ли съм? — Очите на Дьо Казевил блеснаха подигравателно. — Това е замъкът на Мартин от Трейтнар.

— Беше — поправи го Гундрам. — Князът ми го обеща като ленно владение.

— Да, знам. Това стана преди две години. Когато обявихте Мартин за убиец.

— Съвсем правилно. Той уби императора!

Дьо Казевил му хвърли презрителен поглед и Гундрам се почувства още по-неловко.

— Вие знаете не по-зле от мен, че той не е убил императора. Никой не го е убил.

— Очевидно знаете твърде много — отбеляза хладно Гундрам. — Кой сте вие и какво искате?

Дьо Казевил застана плътно пред него и го погледна пронизващо.

— Не ми е приятно, когато ми задават прекалено много въпроси — изрече той с леден глас. — Въпреки това ще помогна на тромавите ви мисли да потекат в правилната посока. Този замък принадлежи на Мартин от Трейтнар. Той беше лишен от правата си и жадува за отмъщение. Иска да си възвърне ленното владение, иска да бъде реабилитиран. Така би постъпил всеки рицар на негово място. Не може да завземе замъка с пристъп, защото знае, че е добре подсигурен. Обаче го познава добре, познава всичките му тайни кътчета, входове и изходи. Няколко от хората му проникват в замъка, но като виждат, че тук има много войници, се оттеглят, като отвличат онова, което е най-важно за вас — вашата заложница. Мартин може да използва Изабела по същия начин, както възнамерявахте вие, и да принуди княза да го реабилитира.

Гундрам погледна непознатия със смес от учудване и недоверие. Когато мълчанието се проточи, Дьо Казевил повтори търпеливо, сякаш имаше пред себе си тъп ученик:

— На кого беше този замък? На Мартин! Кой иска да си го възвърне? Мартин! Кой познава замъка най-добре? Мартин! Кой има полза от Изабела като заложница? Мартин! Трябва само да намерите Мартин и ще намерите и Изабела!

— Знаете ли случайно къде се намира в момента Мартин? — попита подигравателно Гундрам, който бързо си беше възвърнал дар слово. След като чужденецът му бе доказал превъзходството си, той се чувстваше уязвен и искаше да се реваншира. Това не беше противник с меч и мускули. Този мъж използваше преди всичко острия си ум. За първи път в живота си Гундрам изпита страх.

— Като си помисля, май наистина видях едно непознато момче. Русо, хубавичко, със странно произношение… като англичанин. Каза, че бил помощник на пазача. — На челото му избиха ситни капчици пот.

— Проумяхте ли най-сетне, че съм прав? Мартин ще изпрати ултиматум на княза. Трябва да пресрещнете пратеника му и готово. — Дьо Казевил се изсмя кратко и направи няколко обиколки по стаята.

— Изнервяте ме с това обикаляне! — изръмжа Гундрам.

Дьо Казевил спря и въздъхна дълбоко.

— Вие сте глупав християнин, иначе щяхте да забележите, че вървя наляво, срещу хода на слънцето.

— И какво от това? — не разбра Гундрам.

Дьо Казевил се ухили още по-широко.

— Всички изповядващи старата вяра знаят, че по този начин можеш да обсебиш друг човек. А старите богове са още живи, все едно вярвате ли го или не! — Той се обърна рязко и излезе от залата. Гундрам бързо се прекръсти. Този човек беше дявол в човешки образ! В следващия миг се втурна да го догони.

— Почакайте! — Дьо Казевил забави крачка и погледна небрежно през рамо. — Защо ми разказахте всичко това? Защо ми помогнахте?

— Не го правя за вас — отговори тихо непознатият. — Но ми напомняте за един човек, който ми беше… много близък.

* * *

Матилда седеше на дървената стълбичка, която водеше към галерията с бойниците, и наблюдаваше мъжете, които се упражняваха да въртят мечовете под надзора на двамата рицари. Войниците се фехтуваха, мятаха копия по бали слама, стреляха с лък и стрела по изплетени от тръстика мишени. Матилда се възхищаваше на сръчността им, но очите й отново и отново търсеха едрата фигура на рицаря Рудолф. Красивият млад рицар с дълги кестеняви къдрици и топли очи караше сърцето й да бие по-силно и кръвта да шуми в ушите й.

Рицарите обръщаха голямо внимание на пажовете си. Двете момчета се стараеха с всички сили да овладеят изкуството на господарите си.

Някои неща убегнаха от вниманието на Матилда, но Рудолф веднага ги забеляза. По едно време издърпа приятеля си настрана и остро го укори:

— Какво ти става? Якоб за малко да ти разпори корема! Защо не внимаваш?

— Лъжеш се — отговори сърдито Мартин.

— Естествено, че не се лъжа — възрази Рудолф. — Мислиш за Изабела, нали?

Мартин сведе глава, без да отговори. Мускулите на челюстта му играеха заплашително.

— Близостта й ме изнервя — призна той.

— Не можеш да се откъснеш от нея. Не можеш да я забравиш. През цялото време си мислил за нея. — Рудолф зарови пръсти в дългите си къдрици. — Господи! Моля те, избий си я от главата!

Думите на приятеля му улучиха Мартин като удар с нож, той се сгърчи и се извърна настрана. Доскоро вярваше, че след страшните удари, които му нанесе съдбата, вече нищо не е в състояние да го извади от равновесие, че е въоръжен срещу всички превратности на живота. Ала Изабела проби щита, бронята, ризницата, която отвън изглеждаше толкова гладка. Улучи го в самия център на сърцето. Изабела беше опасност. Мартин никога не отстъпваше пред опасностите и предизвикателствата в живота си. Но дали този път беше разумно да се опълчи срещу опасността? Не, най-разумното беше да стои далече от Изабела.

— Мислех, че съм се справил — призна съкрушено той. — Но откакто тя е тук, разбирам, че означава много за мен. Твърде много!

— Жените са донесли гибел на много големи пълководци и държавници!

— Прав си. Най-лошото е, че тя ме наказва с презрение. Тормози бедната си камериерка, слугините отказват да влизат в стаята й.

— Презира те? Не съм убеден. Поведението й изразява нещо друго. Я ми кажи, защо вече не се задоволяваш с Констанца?

— Остави Констанца на мира. Тя няма нищо общо. В нищо не е виновна. Аз я обичам, тя задоволява тялото ми. Но с Изабела е друго. Не мога да се преборя със себе си.

— Наистина ли? Бори се! — Рудолф опря острието на меча си в гърдите на Мартин. — Не позволявай сърцето да вземе връх над разума. Това може да те убие. Освен това тя е принцеса, следователно е недостижима за теб. Веднага изпрати Валтер да предаде исканията ти на княза. Колкото по-скоро се махне Изабела, толкова по-добре за всички ни. Иначе ни чакат лоши дни.

Мартин пое дълбоко въздух и приятелски потупа Рудолф по рамото.

— Лесно ти е да говориш — каза той и хвърли поглед към Матилда. — Ти нямаш проблеми с жените. Но си прав. Както винаги!

8.

Матилда се разкъсваше между задълженията си към Изабела и собствените си размишления. Учудваше се, че не изпитва страх, макар ситуацията, в която бяха попаднали, да беше крайно неприятна. Всъщност бяха заменили едно пленничество с друго и засега не беше ясно кое от двете е по-лошо. Изабела всеки ден поставяше на изпитание търпението на меката Матилда. Затова тя все по-често използваше възможността да се движи свободно из замъка. Разкаяно признаваше пред себе си, че бяга от Изабела.

Матилда огледа двора на замъка. Голямата порта беше широко отворена, едно момче изкарваше овцете на паша — около замъка се простираха обширни поляни. Матилда се почувства безпомощна. Обитателите на руината, повечето облечени в бедни дрехи, мършави и в лошо физически състояние, я поздравяваха почтително и й се усмихваха дружелюбно. Тя помогна на една от слугините да окачи двете кофи с вода на кобилицата и момичето, превито под товара си, й се усмихна благодарно.

Матилда изкачи стръмната стълба към галерията с бойниците. Горе вееше свеж вятър и тя разпусна буйната си червена коса. За момент се почувства свободна — свободна преди всичко от стремежа на Изабела да я обсеби. Тя беше само камериерка и беше длъжна да понася капризите на господарката си, но през всичките години, които бяха прекарали заедно, Изабела не й беше дала повод да се чувства притискана. Ала откакто беше затворена в руината на рицаря Мартин, Изабела бе станала съвсем друг човек. За първи път у Матилда се надигна съпротива срещу Изабела, съпротива срещу надменността и упоритостта й. Макар да не разбираше какви обстоятелства бяха подтикнали Мартин да прибегне до тези радикални мерки, тя беше наясно, че той не се чувства добре. Сигурно имаше убедителни причини да постъпи така и Матилда бе взела решение да не си навлича гнева му и да изчака развоя на събитията. Беше твърдо убедена, че Мартин няма да им стори зло, макар Изабела да твърдеше точно обратното.

Матилда разгледа поляните около замъка и разбра защо голямата порта беше отворена. Конете пасяха мирно на близката поляна и двама мъже ги пазеха. Рицарят Рудолф и пажът му Патрик. Матилда веднага позна едрата фигура на рицаря, който я бе освободил от затвора на Гундрам и я бе довел тук на своя кон. О, да, това беше освобождение — за първи път в живота си бе почувствала, че е самостоятелно мислещ и чувстващ човек. Вече не беше част от Изабела, придатък, безволев инструмент, чиято единствена грижа бе да реши косите на принцесата, да подрежда роклите й, да чете молитви и да спазва етикета.

Патрик смушка господаря си и му показа галерията с бойниците. Рудолф се обърна и видя Матилда. Вдигна ръка и й махна. Матилда се огледа изненадано, за да види за кого е предназначен поздравът, но в галерията нямаше никой, освен нея. Колебливо вдигна ръка и отговори. Рудолф замаха с двете си ръце. Какво искаше? Двамата мъже си казаха нещо, Патрик стана и хукна към крепостната стена, докато Рудолф остана при конете. Наведе се и затърси нещо в тревата.

— Слезте, Матилда! — извика пажът, когато стигна достатъчно близо до стената.

— Да сляза ли? Защо? — попита учудено Матилда.

— Излезте от замъка! Денят е прекрасен. Рицарят Рудолф иска да ви изведе на разходка. — Вятърът развяваше русите къдрици на момъка, на фино изрязаното му лице грееше топла усмивка.

Матилда притисна ръце до гърдите си. Да излезе от замъка и да се разходи с рицаря Рудолф? Тя се поколеба. Да се осмели ли да напусне замъка? Да дръзне ли да се разходи сама с него?

Обърна се бързо, изтича надолу по стълбата, прекоси двора и излезе през голямата порта. Никой не я спря, никой не обърна внимание на поведението й. Щом излезе навън, забави крачка, за да не показва твърде явно радостта си от поканата на Рудолф. Той я посрещна с щастлива усмивка и Матилда видя какво беше търсил в тревата: беше й набрал букетче теменужки!

— Желая ви добър ден, малка рижа лисичке — каза Рудолф и кафявите му очи я погледнаха така мило, че й се зави свят. Бузите й порозовяха и тя сведе смутено глава.

— Засрамвате ме, рицарю Рудолф — отговори тя. — На какво щастливо обстоятелство трябва да благодаря, че дарихте тъкмо мен с вниманието си?

Рудолф избухна в смях.

— И още питате? — Той й подаде теменужките и Матилда пъхна нослето си между ухаещите цветя, за да не го гледа в очите.

Патрик се оттегли дискретно. Макар да не искаха одобрението му, той беше готов да заяви, че е доволен от избора на господаря си.

Рудолф галантно подаде ръка на Матилда и тя нерешително сложи пръстите си върху неговите. Двамата закрачиха по цъфтящата поляна. Повървяха малко и седнаха между белите цветове на детелината. Близостта на Рудолф събуди в сърцето на Матилда никога неизпитвани чувства. Нежната усмивка, която правеше едрия, смел и красив мъж толкова достоен за любов, буквално я разтопи. Тя изпитваше топла симпатия към този човек… или може би обич? Тази мисъл я уплаши.

Рудолф забеляза несигурността й.

— Надявам се, не сте много огорчена, че Мартин заповяда да ви доведем тук с господарката ви — заговори извинително той. — Ако имаше друга възможност, той сигурно щеше да я използва. Това беше дело на отчаян човек.

— И аз останах с това впечатление — кимна Матилда.

— Но не и Изабела. — Рудолф сведе глава. — Признавам, че за нея е тежък удар да замени положението си на блестяща годеница и бъдеща наследница на княжество с нелеката участ на заложница на един прокуден…

— Блестяща годеница! — извика възмутено Матилда. — Тя отказа да се омъжи за Гундрам, защото тича подир един призрак. Все още мечтае за идеална любов с някакъв неземен рицар, който да я закриля във всеки миг от живота, но по възможност да не се приближава на повече от пет крачки. — Тя млъкна изведнъж и лицето й се обля в червенина.

Докато говореше, Рудолф я наблюдаваше внимателно. Очевидно никога не беше разговаряла насаме с мъж, никога не беше заставала в центъра на вниманието. Ала в близост до него се чувстваше непринудено, оживяваше се и откриваше нещо у себе си, което досега не беше забелязвала — собствената си личност.

Матилда го погледна въпросително.

— А вие? Каква е връзката ви с Мартин?

— Той ми е приятел — отговори просто Рудолф.

— Възхищавам ви се — прошепна развълнувано Матилда.

— О, аз му дължа много, но не е само това. Двамата се сражавахме рамо до рамо в Светите земи. Преживяхме ужасни неща. Но нищо не беше по-ужасно от онова, което ни очакваше в родината. — Той сведе глава. — Подкрепям го по убеждение.

— И вие ли загубихте всичко?

Матилда стисна ръката му и не я пусна. Рудолф не й попречи, защото се наслаждаваше на докосването. Тя хвърли смутен поглед към Патрик, но той седеше настрана и гледаше към конете.

— Откъде е пажът ви? — попита тя.

— Господарят му загина по време на кръстоносния поход. Взех го със себе си, иначе нямаше да оцелее. Патрик е добро момче. — На лицето му се изписа нежност и Матилда го хареса още повече.

— Говори някак странно — отбеляза тя.

— Естествено. Идва от Англия. Господарят му беше рицар на крал Ричард.

— Англичанин? — учуди се Матилда. — Взели сте пажа на един враг? Но той трябва да ви пази!

Рудолф поклати глава.

— Наистина ли го смятате за враг само защото е англичанин?

— Не, разбира се, че не — отговори тихо тя.

Рудолф взе теменужките от ръката й и се опита да ги пъхне в корсажа на роклята й. Лицето му беше съвсем близо и тя усещаше дъха му. Пръстите й потрепериха. Очите й спряха върху ръцете му.

Той усети силното биене на сърцето й под тънката рокля и пръстите му потръпнаха. Тя притисна ръцете му към гърдите си и двамата се погледнаха дълбоко в очите.

Когато усети устните му, тя се надигна да го посрещне и светът се завъртя около тях.

След малко Рудолф се отдръпна и я погледна стреснато.

— Съзнаваш ли какво правиш? — попита отчаяно той. — Аз съм рицар без земя и имот, без чест и право. Аз съм човек извън закона, прокуден, обезправен. Не мога да ти предложа замък с рицарска зала, с топли стаи, нито красиви рокли…

— Аз съм дъщеря на беден рицар и нямам зестра, за да привлека някой мъж. Какво значение има това?

— Никакво — пошепна задъхано той. — О, рижава лисичке, мисля, че те обичам!

Устните им отново се сляха и двамата паднаха прегърнати в ароматната детелина.

Изабела крачеше напред-назад из малката си стая като тигрица в клетка. На бузите й бяха избили трескави петна. Отново и отново поглеждаше намръщено и с очакване към вратата. Сигурно беше станало нещо страшно! Матилда бе изчезнала! Излезе сутринта и оттогава я нямаше. Каза, че ще се поразходи малко, а не се върна. Не се появи дори на свечеряване, за да й донесе вечерята, не се върна и през нощта. Напразното очакване продължи и през следващия ден. Матилда не се върна и втората нощ.

От време на време влизаше слугинята, за да донесе на Изабела топла вода за миене и храна, но когато принцесата питаше за Матилда, само вдигаше рамене.

В гърдите й се надигна паника. Проклетите разбойници бяха убили Матилда! Сигурно като първо предупреждение към княза!

Свита в леглото си, тя трепереше и горчиво се разкайваше, че се беше отнасяла така несправедливо към нещастната Матилда. Все пак тя беше споделила съдбата й доброволно, двете седяха заедно във влажния затвор на Гундрам, не се разделиха и когато двамата мъже ги отвлякоха от подземието, за да ги доведат в това разбойническо гнездо. А сега отново се бе пожертвала за нея. Бедната Матилда!

Изабела скочи и отиде до вратата. Да се осмели ли да излезе от стаята си и да поиска сметка от Мартин? Сигурно той щеше да побеснее от гняв, да заповяда да я измъчват или дори да я убие. Това ли беше рицарят Мартин, който в розовата градина й се бе заклел в любов и вярност?

Изабела падна отново на леглото си и плака, докато вратата се отвори.

— Матилда! — извика смаяно тя, скочи и прегърна приятелката си. — Матилда, какво ти сториха?

Матилда я помилва успокоително по косата.

— Нищо, Ваше Височество, нищичко — пошепна тя.

— Но къде беше? Защо не се върна при мен? — Изабела я хвана за раменете и се вгледа изпитателно в лицето й.

— Бях тук, наблизо. Случи се нещо прекрасно.

Изабела направи крачка назад и в погледа й блесна недоверие.

— Нещо прекрасно? Да не би да са пристигнали войските на баща ми? Ще ни освободят ли най-после?

Матилда не отговори. Бе осъзнала, че няма да е лесно да каже истината на Изабела. В ситуацията, в която се намираха, не можеше да очаква разбиране от господарката си. Тя сведе глава.

Изабела я сграбчи за раменете и я раздруса.

— Кажи ми най-после какво става навън!

— Нищо, навън не става нищо — отговори шепнешком Матилда, събра смелост и погледна Изабела в очите: — Аз съм влюбена!

Изабела отпусна ръце и поклати глава. Очевидно смисълът на думите не достигаше до нея. След дълго мълчание се закиска възбудено, после се засмя истерично и цялата се разтресе. Смехът й звучеше фалшиво.

Матилда й обърна гръб и отиде до малкия прозорец. Плъзна поглед по зелената гора и проследи птиците, които се рееха в синьото небе.

— Обичам рицаря Рудолф — обясни тихо тя. — И той ме обича.

Изабела преглътна и се опита да се успокои.

— Какво каза? — Гласът й беше само дрезгав шепот. — Повтори, ако обичаш.

— Аз и рицарят Рудолф се обичаме. — Гласът на Матилда прозвуча твърдо и уверено.

— Не можеш да ми причиниш това! — беше първата реакция на Изабела. — Затова ли те нямаше толкова дълго? През цялото време ли си била при него?

Матилда сведе глава, но след миг се обърна решително.

— Защо да нямам право да се влюбя? Самата аз го смятах за невъзможно, но то просто се случи.

— Просто така? Матилда, това е предателство! — Гласът на Изабела пресекваше от възбуда.

— Предателство? Спрямо кого?

— Спрямо мен, спрямо Бога! Нямаме право да се влюбваме. Не и в мъж!

Матилда упорито вдигна вежди.

— И защо не?

— Защото не е прилично, защото не е почтено. Можем да обичаме само Бога. Всичко друго е от дявола.

— Но ние не сме монахини! Не живеем в манастира. Това няма нищо общо с любовта към Бога. То е различно, то е прекрасно и завладяващо. — Матилда разпери ръце.

Изабела я погледна отчуждено.

— Не мога да те позная. В погледа ти блести похот. Само преди няколко дни копнееше да се върнеш в манастира и се кълнеше, че никога няма да се отдадеш на мъж. Ти, малка глупачке, знаеш ли изобщо какво причинява мъжът на жената?

Матилда кимна спокойно.

— Да, знам.

— О, така ли, и откъде? — Когато Матилда не отговори, Изабела смаяно ококори очи. — Значи ли това, че ти… — Тя не можа да продължи.

— Да, аз му се отдадох и те уверявам, че беше прекрасно.

Изабела се отдръпна стреснато, сякаш Матилда беше прокажена.

— Ти си се отдала на дявола! Ти си прокълната! Душата ти няма да отиде в царството небесно! Ти съгреши — отдаде се на един рицар-разбойник, без да си положила брачните клетви. О, Матилда, струваше ли си да се обречеш на вечно проклятие?

Матилда изпъна крехките си рамене и очите й засвяткаха опасно.

— Не се чувствам нито грешна, нито прокълната, нито виновна. Аз го обичам, Изабела, обичам го! Само това е важно. Той не може да се ожени за мен, защото не притежава нито земя, нито пари. Но това изобщо не е важно. Той е рицар, воин, и аз ще го следвам, където и да отиде. Ще бъда негова жена, макар да нямам покрив над главата и нива за обработване. Разбери, Изабела, ние сме сами в големия свят и трябва да вземем съдбата си в свои ръце. Не съм те предала. Моята вярност няма нищо общо с любовта ми към рицаря Рудолф. — Бузите й пламтяха и тя подчертаваше думите си с възбудени жестове.

Изабела я гледаше стреснато. Железен пръстен стягаше гърдите й. Чувстваше се предадена и унизена. Сякаш някой беше изтръгнал корените й. Какво беше сторила най-добрата й приятелка, която бе обичала повече от сестра? Побиха я тръпки и тя се загърна в наметката си. Лицето й се вкамени в горчива маска.

— Махай се оттук! — пошепна беззвучно тя.

Матилда пое дълбоко въздух.

— Вината е ваша, защото се държите невъзможно! Защото не можете да обичате! А рицарят Мартин е влюбен във вас, обожава ви и е готов да ви дари с цялото щастие на света. Защо не се опитате да отворите сърцето си за него? Но не, вие сте се затворили в гордостта си, тя ви е направила сляпа и глуха — и глупава!

— Махни се оттук, жалка уличнице! Наистина ли ми предлагаш да се влюбя в някакъв си разбойник? По-скоро ще се хвърля от зъберите на тази руина, отколкото да се отдам на онзи мъж. По думите ти личи, че любовта отравя духа на човека. Да, отравя го, защото любовта е дяволско дело! Ти вкуси от горчивата чаша и вече гориш в адския огън, макар че самата ти не го забелязваш.

Матилда вдигна рамене и се запъти към вратата. На прага се обърна още веднъж.

— Ако това наистина е адският огън, той е блаженство. Съжалявам ви, господарке, защото никога няма да узнаете колко прекрасна е любовта.

Когато вратата се затвори, Изабела я ритна вбесено.

— Глупачка, жалка глупачка! — изплака безпомощно тя.

Рицарите, които бяха потеглили на път в слънчевото утро, напредваха твърде бавно. Като че ли не бързаха. Гундрам често поглеждаше със съмнение страшния си спътник. Макар да беше помолил чужденеца да го придружи до замъка на княза, за да хванат пратеника на Мартин, той се чувстваше все по-зле. Не само странната външност на непознатия го безпокоеше. Много повече го тревожеха острият му ум, способността му да предвижда бъдещето и непоклатимото му спокойствие и самоувереност.

Надвечер спряха на почивка в края на една гора. Хората на Гундрам издигнаха временен лагер, запалиха огън, стоплиха вода и извадиха провизиите. Няколко мъже се погрижиха за конете, други огледаха околността. Навсякъде беше спокойно. Самият Гундрам отиде на лов и уби четири заека, които вече се печаха на огъня.

Дьо Казевил седеше настрана под клоните на едно голямо дърво и почти се беше слял с мрака. Сам се бе погрижил за коня си, седлото и чантата му бяха до него. Сега седеше, без да говори.

След време замириса апетитно на заешко печено. Гундрам хвърли кос поглед към спътника си, който не даваше вид, че е гладен. Беше извадил от чантата на седлото си плоска купичка и бъркаше някакви билки. Стана, за да залее билките с вряла вода, и отново седна под дървото.

— Няма ли да ни правите компания на вечеря? — попита учтиво Гундрам.

Дьо Казевил го погледна пронизващо.

— Благодаря, не искам. — Той засърба бавно горещата течност. След това изяде две ябълки, които също беше извадил от чантата си.

Гундрам вдигна рамене. Според него поведението на чужденеца беше неучтиво. Но тъй като той самият не се отличаваше с учтиви маниери, в крайна сметка му беше все едно. Мъжете извадиха ножовете си, нарязаха печените зайци и жадно се нахвърлиха върху крехкото месо. След като се наядоха, налягаха в близост до огъня с глави върху седлата. Само стражите обикаляха лагера.

Гундрам отново хвърли поглед към Дьо Казевил. Той тъкмо прибираше купата в кожената си чанта. В червеникавата светлина на огъня гладката загоряла кожа на лицето му светеше като бронз. Черните очи блестяха като въглени. С високите скули, тясното лице и късо подстриганата тъмна коса изглеждаше много екзотичен. Острата линия на брадичката издаваше самочувствие и воля да се налага. Бузите му бяха гладко избръснати, както правеха повечето кръстоносци, живели дълго под топлото южно слънце. Поведението му в никакъв случай не можеше да се определи като нормално. Аурата, която го заобикаляше, разтреперваше дори корав воин като Гундрам. Макар да носеше меч, чужденецът не го беше извадил нито веднъж. Очевидно битките не бяха неговият занаят. Вероятно не беше рицар. Все пак се обличаше като рицар, не като търговец или селянин. Според Гундрам единственото сигурно нещо бе, че е от благороден произход. Ала не знаеше дори името му. Нямаше представа защо е дошъл в замъка му, защо се меси в делата му и е станал незаменим за него със съветите си.

Гундрам се надигна и пристъпи към непознатия. Трябваше да му покаже, че не се страхува от него. Клекна до него в тревата и заговори:

— Отблъснахте гостоприемството ми, а сега седите настрана и мълчите.

Дьо Казевил му хвърли къс, недружелюбен поглед.

— Не исках да ви обидя — отговори кратко той.

— Никой не би се осмелил да ме обиди — изрече небрежно Гундрам.

По лицето на Рупърт пробяга подигравателна усмивка.

— Вие сте свикнали да налагате волята си, аз също.

Гундрам го зяпна смаяно. Смелостта на непознатия граничеше с дързост.

— Вие не ме познавате, чужденецо, затова изричате тези дръзки думи!

Дьо Казевил изпухтя презрително.

— Виждам в душата ви като в бистрата вода на извора. Може да разбирате нещо от военно изкуство и рицарски двубои, но то не е достатъчно за честолюбивите цели, които сте си поставили.

— Какво знаете вие за моите цели?

— Всичко, което издават мислите ви, рицарю Гундрам. Стремите се към могъщество, към власт над хората. Не ви е достатъчно да притежавате ленно владение, затова искате да се ожените за Изабела. Искате княжеството!

Гундрам сведе глава и кимна.

— Правилно сте разбрали, чужденецо! Искам да стана господар на това княжество и много скоро ще постигна целта си. Какво лошо има в това? Според мен всеки човек се стреми към власт. Вие също.

Дьо Казевил поклати глава.

— Аз не се стремя да постигна власт над хората. Вече я притежавам.

Гундрам се смая още повече и предпазливо се премести малко по-назад. Ала чужденецът не се помръдна, не посегна към оръжието, което лежеше на земята до него.

— Все още не сте ми казали кой сте.

Рупърт погледна равнодушно към тъмната корона на дървото.

— Това няма нищо общо. Името ми няма да ви каже нищо. Аз съм бродник между световете.

— И какво искате от мен?

— Нищо! Не се нуждая от вас. Вие се нуждаете от мен.

— Това, че ви помолих да ме придружите, беше акт на любезност. Вие ми направихте услуга, като ми показахте къде да търся Изабела. Реших, че съм ви длъжник.

Дьо Казевил кимна спокойно.

— Точно така, длъжник сте ми. Един ден ще поискам да се реванширате. А фактът, че ви придружавам, няма нищо общо. Спокойно можете да продължите пътя си сам.

Гундрам се надигна. Разговорът бе протекъл много зле. Така и не бе разбрал нищо за странния чужденец. Вдигна рамене, изтегна се върху пътното си одеяло и скоро заспа.

На сутринта чужденецът беше изчезнал.

— Съжалявам, рицарю Мартин, но вече няма да обслужвам заложницата. По-скоро ще заколя свиня, отколкото да й позволя да се отнася към мен като към последен боклук! Нали си има камериерка!

Берта избърса мокрите си от сълзи бузи. Мартин не каза нищо, само изскърца със зъби.

— Добре, Берта, няма да те пращам повече при нея. Върви да работиш! Аз ще отида да поговоря с Изабела.

И неговото търпение беше свършило. Запъти се с големи крачки към главната къща. Каква каша беше надробил с тази заложница! Рудолф беше напълно прав. Колкото по-скоро я махнеше оттук, толкова по-добре за всички. Вече не можеше да се прави, че не вижда как Изабела обиждаше хората му и сееше раздори. Дори Констанца вече не го поглеждаше, защото се боеше от лошото му настроение. А той беше постоянно в лошо настроение, откакто беше довел Изабела в дома си!

Отвори с трясък вратата към стаята й.

— Какво става тук? — попита гневно той. Гласът му прозвуча по-сърдито, отколкото беше възнамерявал.

Изабела потрепери. Седеше на ръба на леглото и се взираше в малкото прозорче. Беше свалила намасленото платно, за да влиза повече светлина. Бързо преодоля страха си и се изправи.

— Какво става ли? — попита ядно тя. — Първо камериерката ми изчезва, отвличат я и я изнасилват, после тромавите ви слугини се държат непочтително… как да не изляза от кожата си? Искам да ми върнете Матилда!

— Трябва вие лично да я помолите да се върне. Матилда не е моя пленница. Има право да се движи свободно, може да прави каквото иска. А че е била отвлечена и изнасилена — това е ваша версия, която няма нищо общо с истината. Какво ви е, скъпа? Лоши сънища ли ви измъчват? Може би матракът е много твърд?

Лицето на Изабела се обля в червенина.

— Добре, господин рицарю, изливайте гнева си върху една беззащитна жена! Не мога да проумея как същата тази уста някога произнасяше горещи любовни клетви. Тогава ли се преструвахте, или сега?

— И аз това се питам. — Мартин я погледна замислено. — За момент повярвах, че сте искрена с мен. Много исках да бъда вашият рицар и ви се заклех във вярност. А вие ме дарихте с благосклонността и сърцето си.

— Това беше заблуда! — отговори остро Изабела. — Тогава нямах представа, че сте разбойник!

— Попитах ви дали ще ме обичате и ако се окаже, че не съм блестящ рицар и прославен герой.

Изабела сведе глава.

— На този въпрос няма да отговоря.

— Защото ви е страх от истината, нали? — попита подигравателно Мартин.

— Каква истина?

— Че ме обичате.

— Аз да ви обичам? — извика пронизително Изабела. — Никога!

— Даже ми предложихте ръката си — напомни й Мартин.

— Ако спечелите турнира! Но вие се уплашихте и изобщо не взехте участие.

— Не съм страхливец. Не си струваше да се бия.

— Какво значи „не си струваше“? — попита възмутено Изабела.

— Разбира се, че не си струваше. Защото ще ви имам без борба.

— Какво означава това?

— Ами сега сте моя пленница.

Изабела побесня.

— Само не си въобразявайте, че ще ме пречупите! Какво като съм ваша пленница! Няма да ме имате само защото вие така искате. Детинската ви наглост може да впечатлява глупавите слугинчета, но не и мен!

Мартин застана съвсем близо до нея. Беше абсолютно уверен, че двамата са двете половини на едно цяло, че си принадлежат и един ден наистина ще образуват едно цяло. Тялото му гореше като в треска и той не беше в състояние да му попречи. Огънят беше в него и ако тя протегнеше ръка, щеше да се опари. Съзнаваше, че вече е много късно. Гореше в адски мъки, но беше рицар и никога нямаше да постъпи безотговорно. Трябваше да крие страстта си под студена, блестяща броня. Подигравателна усмивка изкриви устните му.

— Знам кога една жена ме желае. Виждам го в очите й.

— Не и в моите — отговори гневно Изабела и сведе глава.

— Така ли? Защо тогава не ме гледате?

Изабела не отговори. Трепереше от гняв.

— Ако бяхте истински рицар, нямаше да се отнасяте с мен по този позорен начин. Затворили сте ме в тази стая, като че съм престъпница! Какво съм ви направила?

Мартин й обърна гръб. Не искаше тя да види колко е несигурен. Не искаше тя да знае, че му е безкрайно трудно да я държи като заложница.

— Можете по всяко време да напускате стаята си — отговори той, без да я поглежда. — Какво лошо има да вземате храната и водата си сама? Тук не сте принцеса.

— Така ли? — попита с искрящи очи Изабела. — Кой го казва?

— Аз! — Той се запъти към вратата.

— Вашата дума е закон тук, нали? Думата на един разбойник и убиец!

Мартин се обърна като ужилен и грубо я сграбчи за раменете.

— Никога не казвайте това, чувате ли! Никога не изричайте отново тези думи! — Гласът му се пречупи.

Уплашена като никога досега, Изабела се опита да се освободи, но той я държеше здраво.

— Аз… съжалявам — заекна тя.

Мартин я пусна и я блъсна към леглото.

— Аз ви освободих от затвора на един убиец! Но ако копнеете да се върнете при Гундрам, свободна сте да го направите. Моля! Вратата е отворена!

Той изскочи навън като вихър. Изабела не смееше да се помръдне. Едва когато Мартин изчезна в тъмния коридор, тя притисна ръце към устата си и избухна в плач.

Мартин стоеше сам на най-високата бойница и се взираше с празен поглед в мрака. Нощта беше черна като катран. Луната изгря и си отиде. Между звездите висяха облаци на парцали. Очите му затърсиха нещо в безкрайното небе. Протегна ръка, сякаш искаше да хване една от звездите. Но колкото и високо да се покатереше, колкото и далече да се протегнеше, желанието му никога нямаше да се изпълни. Звездата беше Изабела, далечна и недостижима. Въпреки това продължаваше да я желае отчаяно.

Една ръка, лека като перце, докосна неговата и той потръпна.

— Констанца — пошепна той и покри ръката й със своята.

— Тъжен си — промълви тя.

— Не тъжен, по-скоро загрижен — махна с ръка той.

Радваше се, че е тъмно и Констанца не може да види лицето му.

— Заради принцесата, нали? — попита неспокойно тя.

Мартин се обърна към нея и я привлече в прегръдката си.

— За първи път не съм сигурен дали съм постъпил правилно. — Той въздъхна тихо. — Не знам дали тя ще ме отведе по-близо до целта.

— Каква цел? — попита тихо Констанца. — Честта или гибелта?

Мартин избухна в сух смях.

— Какво говориш? Защо смяташ, че тя ще ми донесе гибел?

— Точно това ще направи — отговори Констанца и гласът й прозвуча необичайно остро.

Мартин я отдалечи малко от себе си, без да я пусне.

— Остави тези тъмни предсказания — изрече сърдито той. — Вече нося достатъчно товар на раменете си. Знаеш, че никога не бих ви изложил на опасност. Изпратих Валтер при княза, за да му предаде исканията ми. Мисля, че князът ще се съгласи. Нали иска да си върне дъщерята.

— Ами ако не се съгласи? Ще я убиеш ли?

— Да я убия? Никога!

Констанца не каза нищо. Мартин сложи пръст под брадичката й и вдигна лицето й. В черните й очи имаше странен блясък.

— Какви ужасни мисли кръжат в хубавата ти главичка? — попита учудено той.

— Откакто тя е тук, вече не ме искаш. — Констанца избягна погледа му.

Мартин избухна в смях.

— Ето какво било! Моята малка дивачка ревнува. — Той се наведе към нея и нежно целуна черешовите й устни.

Констанца очакваше целувката и затвори очи. Ала веднага усети липсата на огън в докосването му. Устните му я милваха без страст. Тя се отдръпна за миг, после буйно го прегърна, притисна се до него и го зацелува жадно, сякаш искаше да го изпие с устни.

Мартин се стресна от този изблик на чувства и я отблъсна с леко отчуждение.

— Не ми се сърди, Констанца, но днес не ми е до нежности. Много се тревожа за Валтер.

— Валтер! Мислите ти се въртят все около Изабела! Тя е подлудила всички в замъка с капризите си. Какво особено има у нея, освен че е принцеса? Дребна, мършава, държи се като… като…

Мартин затвори устата й с целувка.

— Не говори повече за нея, Констанца. Тя е пленница тук и аз имам нужда от нея, за да притисна княза. Разбираемо е, че това не й харесва. Не й обръщай внимание, както правя аз!

— Напротив, ти й обръщаш дори прекалено много внимание. Непрекъснато я гледаш, и то как! Тя е красива, нали? По-красива е от мен.

Мартин се усмихна нежно.

— Не, не е по-красива от теб. Тя е различна. Тя е… принцеса.

— Ако всички принцеси са такива вечно хленчещи и мърморещи кози, не искам да съм принцеса! — изфуча Констанца и разтърси черните си къдрици.

— Не е нужно да й подражаваш. Аз те обичам, каквато си. Ти си красива, женствена, с черешови устни, гореща кожа и страстни очи.

— Защо тогава вече не идваш при мен? — попита тихо тя.

— Само тялото ми ли желаеш, или ме искаш целия? — отговори с въпрос Мартин.

Констанца го погледна стреснато.

— Искам те целия — отвърна дрезгаво тя.

Мартин кимна.

— Тогава значи искаш духът ми да е свободен и душата чиста. Но докато чакам отговора на княза, аз съм раздвоен. Заложил съм всичко на карта, всичко, за което сме работили досега. Мислех, че ме разбираш.

— Да, разбирам те — изрече разочаровано Констанца. — Но поведението ти не се покрива с думите, които казваш.

Тя се обърна и тръгна по галерията. Мартин не я спря. Отново отправи поглед към кадифеночерния мрак, в който звездите пробиваха искрящи дупки. Нещо се бе променило, той го усещаше. Констанца също го усещаше. Вече знаеше, че го е загубила.

Констанца домъкна две кофи вода в стаята на Изабела и ги тръшна на пода толкова силно, че навсякъде се разхвърчаха пръски.

— Защо не внимаваш, глупачко! — развика се веднага Изабела. — Може ли да си толкова несръчна?

— Какво ме засяга? — изфуча Констанца и погледна предизвикателно принцесата. — Не ми е работа да ви слугувам. От днес нататък си носете водата сама. Никой в замъка не иска да ви обслужва. Омръзнахте на всички с невъзможното си поведение.

Изабела се намръщи гневно.

— Какво си позволяваш? Как смееш да ми говориш с този тон? Не знаеш ли коя съм аз?

— Напротив, знам — отговори със злобна усмивка Констанца. — Вие сте пленница.

Изабела пое шумно въздух.

— Така ли? Ако не бях пленница, щях сама да си нося водата.

— Това не е проблем. Ще уведомя рицаря Мартин, че желаете да се обслужвате сама. Пък и не ви остава нищо друго, защото аз отказвам да го правя!

Тя ритна едната кофа и водата се изля на пода. Изабела изпищя, скочи на леглото и я прониза с гневен поглед. В следващия миг се хвърли върху Констанца, сграбчи я за косата и я събори на пода. Констанца не й остана длъжна и двете жени се затъркаляха с писъци по мокрия под.

— Ще ти издера очите, мръснице! — изкрещя Изабела.

— Само се опитай, да видим имаш ли достатъчно сили! — изпъшка Констанца и грубо стисна Изабела за шията.

Крясъците привлякоха голям брой любопитни. На вратата се натрупа тълпа, която възбудено следеше битката и насърчаваше противничките.

— Дай й да разбере, Констанца!

— Внимавай, ще те ритне!

— Виждали ли сте друг път принцеса да се бие?

— Гръм и мълния, като две фурии са!

— Какво става тук? — надвика шума Мартин. Проби си път през навалицата и спря като закован. Двете жени изобщо не го чуха. Продължиха да се ритат, удрят и дращят, да се търкалят по мокрия под. Мокри и мръсни, двете почти не се различаваха една от друга.

По лицето му пробяга развеселена усмивка, но много скоро изражението му се помрачи.

— Престанете! — изръмжа той, хвана ги за раменете и ги раздели. — Не ви ли е срам, да се биете като побеснели диви котки? Къде остана гордостта ви, Ваше Височество? — Погледът му се плъзна дръзко по тялото на Изабела.

Лицето й се обагри в тъмна червенина. Как бе могла да се забрави така? Окончателно беше станала за посмешище на тези хора! Въпреки това упорито издаде устни.

— Трябваше да накажа непокорната слугиня — изсъска язвително тя.

Констанца пое въздух, за да й отговори, както заслужаваше, но Мартин й даде знак да мълчи.

— Никой няма право да наказва слугините, освен мен! — изгърмя той. — Най-малкото вие, Изабела. Тук не сте господарка, а пленница. От този миг нататък вече няма да ви обслужват, а ще вземате сама, каквото ви е нужно.

Обърна се, сложи ръката на рамото на Констанца и я изведе от стаята.

Изабела се загледа след тях с парещи очи. На прага Констанца се обърна и триумфално й се оплези.

Изабела стисна ръце в юмруци и на лицето й се изписа мрачна решителност. Тази битка още не беше свършила. Жалкият рицар-разбойник и недодяланата му любовница щяха да си получат заслуженото!

9.

Изабела вървеше бавно по откритата галерия, като внимателно избираше местата, по които все още можеше да се минава. Лекият ветрец, който милваше лицето й, носеше нежния аромат на пролетни цветя. Погледът й се плъзна по меката хълмиста равнина и тя пое дълбоко дъх. Слънцето топлеше косите й. Тя свали наметката от раменете си и остави слънчевите лъчи да се плъзгат по кожата й. С копнеж изложи лицето си на вятъра. Прибра дългите си руси къдрици, за да не се развяват, и ги нави на тила. Откакто Матилда беше отказала да й прислужва, не си правеше сложни фризури. Ала не се разделяше с малката златна диадема, белег на принадлежността й към висшата аристокрация.

Простата рокля, която си беше избрала от сандъка с плячкосани дрехи, подчертаваше крехката фигура. Собствената й рокля не бе издържала на бягството през тайния тунел под замъка на Гундрам. Изабела не тъгуваше за скъпата дреха. Не беше свикнала да носи толкова разкошни одежди. Радостта й от това светско забавление беше траяла твърде кратко и не остави следи.

Изабела преплете пръсти, за да овладее вълнението си. Мислите й непрестанно кръжаха около Мартин. Криеше несигурността си зад маска от надменност и арогантност. Зад тази маска обаче се чувстваше все по-зле. Той беше толкова красив мъж, поетична душа със сърце на творец. И в същото време беше рицар, воин — и разбойник и престъпник! Рицарят, дори да бе събрал много чест и слава, ставаше обикновен бандит, щом предадеше идеалите си. Такъв беше Мартин!

Галерията свършваше в наблюдателна кула с каменна платформа. Точно пред платформата Изабела забеляза някакво движение и се стресна. Помисли, че са постове, и понечи да се обърне. Тогава видя, че зад един зъбер се бяха изправили двама души. Бяха рицарят Рудолф и Матилда. Рудолф я бе прегърнал и нежно я притискаше до себе си. Матилда беше облегнала глава на рамото му и двамата се наслаждаваха на гледката на цъфтящата земя, галена от пролетния вятър.

Като ги позна, Изабела усети пробождане в сърцето. Интимността на тези двама души, нежността и доверието, които излъчваха, накараха сърцето й да забие по-бързо. Навлажни нервно сухите си устни. Изпитваше физическа болка от щастието на приятелката си. Обърна се, за да избяга — и се удари в Мартин!

— Хубава двойка — пошепна той и впи поглед в лицето й.

Изабела се отдръпна уплашено и вдигна глава към него. Слънцето беше зачервило бузите й, а може би и шокът от неочакваната среща. Веднага след това лицето й побледня.

— Какво хубаво може да има в телесната близост? — попита гневно тя.

Мартин се засмя и я привлече в прегръдката си.

— Просто е хубаво — отговори той.

Изабела не се помръдна и сякаш се вслуша в себе си. Усети дъха на Мартин върху косата си и силата на мускулите му. Той носеше само проста вълнена риза и тялото му беше възбуждащо близо. За момент изпита изкушение да положи глава на гърдите му, да чуе ударите на сърцето му, да вдъхне аромата на кожата му. Ръцете й лежаха нерешително върху раменете му. В следващия миг разумът надделя, тя се скова и стисна ръце в юмруци.

— Не, не е хубаво — възрази упорито тя. В погледа й светна остротата на добре наточено стоманено острие.

Мартин я погледна с усмивка.

— Когато си гневна, очите ти искрят, бузите ти се зачервяват, а между веждите ти се образуват ситни бръчици.

— Нямам бръчки — изсъска ядно тя и отново прокара език по сухите си устни. Мартин се взираше възхитено в устата й. Вдъхна дълбоко свежия пролетен въздух, но не усети нежния аромат на цветя.

Изабела видя твърде късно смарагдовия блясък в очите му. А после не видя нищо повече. Той се наведе към нея и докосна устните й.

Тя го остави да я целува, без да реагира. Беше замаяна от аромата на кожа и вятър. Ръцете му се движеха съвсем леко по гърба й, но предизвикваха силни тръпки. Някъде пламна искра и по вените й потече горещ поток. Дълбоко във вътрешността й се разгоря огън и горещите му езици обхванаха тялото й. Устните му бяха топли и влажни и след първата нежна милувка станаха горещи и настойчиви. Тя политна назад и се огледа объркано.

— Какво ти е, Изабела? — попита уплашено Мартин.

Тя се изправи гордо.

— Какво си позволявате? — изкрещя прегракнало тя. — Вие сте един жалък разбойник, а аз съм дъщерята на княза. Как смеете…

Лицето му помрачня и той сведе глава.

— Мислех, че си ме разбрала — прошепна той.

— Какво трябва да разбера? — изфуча тя. — Че съм ваша пленница? Нито за миг не го забравям! Но ще се боря до последен дъх.

— За какво? — попита развеселено той.

— За честта си!

Мартин й обърна гръб.

— Аз също — каза той и си отиде.

Изабела го проследи с мрачен поглед. Опипа с два пръста между веждите си и наистина откри две малки бръчици.

— По дяволите! — изруга тихо тя. — Мразя го! Ще го убия!

Звуците на лютнята се носеха нежни и чисти във вечерния въздух. Заедно със златночервените лъчи на залязващото слънце те създаваха романтично настроение между рушащите се крепостни стени. Към нежните тонове на лютнята се присъедини ясен момчешки глас.

Изабела слушаше омаяно. Нима между цялата тази суровост и развала все още съществуваше изисканост? Нима тук имаше певци, поети, музиканти? Нима имаше привърженици на възвишената любов и вяра в рицарските идеали?

Изабела отвори тихо вратата на стаята си. Коридорът беше пуст и тих. Тя се промъкна на пръсти и излезе на двора. В подножието на дървената стълба, която извеждаше в галерията, се бяха събрали всички обитатели на разрушения замък. Насядали върху сандъци, кошници, бъчви или направо на земята, те слушаха благоговейно песента на момчето. В първия момент Изабела не го позна, но когато то вдигна глава, видя, че беше Патрик, пажът на рицаря Рудолф.

Патрик седеше на едно от стъпалата с лютнята на колене. Владееше инструмента съвършено, гласът му беше ясен като планински поток. Пееше на френски. След него запя и господарят му и Изабела остана смаяна от приятния му баритон. Тя не разбираше думите, но песента въпреки това я затрогна. Рудолф също имаше лютня. Рицарят и пажът довършиха хармонично прекрасната меланхолична песен, в която очевидно имаше ориенталски мотиви.

Без да съзнава какво прави, Изабела се приближи до слушателите и спря с отворена уста и пълни с учудване очи.

Между слушателите седеше и Матилда. Тя не сваляше поглед от двамата певци и бузите й пламтяха от въодушевление и гордост.

Мартин забеляза Изабела и й махна да отиде при него. Посочи мястото до себе си на едно от стъпалата. Изабела се промуши между слушащите и седна на стъпалото. Двамата певци завършиха изпълнението си. Избухнаха горещи аплодисменти. Изабела също им кимна одобрително. Значи Рудолф беше истински рицар, който си служеше умело не само с меча. Все пак тя се радваше, че не е нужно да го признае на глас. Мартин сигурно щеше да си въобрази кой знае какво, защото Рудолф му беше приятел. А Мартин не се отнасяше сериозно към повелите на рицарската чест.

— Изпей ни някоя песен от твоята родина — помоли Рудолф.

Патрик се съгласи с готовност и запя темпераментна английска песен. Слушателите скоро запляскаха в такт. Констанца бе намерила отнякъде дайре, донесоха и барабанче.

Изабела се полюляваше в такт с ритъма на песента. Потискайки усмивката си, Мартин се приближи внимателно до унесената принцеса. Тя не го забеляза, но когато сложи ръка на рамото й, потрепери и се отдръпна. Смръщи възмутено вежди, но опъна отново лице. Не искаше да има бръчки по челото. Не можа да му се скара, защото Патрик беше завършил песента си и слушателите отново заръкопляскаха въодушевено.

— Хареса ли ви, Ваше Височество? — попита тихо Мартин.

Изабела бързо сведе глава. Очите й блестяха предателски и издаваха възхищението й от прекрасната музика.

— Приятно беше — отвърна тя подчертано небрежно. — Жалко, че не разбрах текста.

— О, наистина ли? Наистина е жалко, че не владеете чужди езици. Светът е пълен с музика. Но има и много прекрасни песни на майчиния език на нашата висока гостенка. Искате ли да изпеем една песен, чийто текст със сигурност се разбира?

— Да, да! — извикаха мъжете и жените и Мартин подаде такта. Очевидно всички знаеха песента, защото запяха в един глас — те изпълняваха ролята на хора и повтаряха последния ред на всеки куплет.

Мартин пееше куплетите, Рудолф и Патрик свиреха на лютните си, Констанца удряше дайрето, двама ратаи биеха барабанчетата.

„Живяла някога графиня Бюмон,

която можела да завоюва любовта на всеки рицар.

Рицарят Морис от Краон

й служил вярно, за да спечели любовта й.“

— И служил вярно, за да спечели любовта й — повториха слушателите, пляскайки в такт.

Мартин се обърна с усмивка към Изабела и продължи песента:

„Рицарят й казал почтително:

Ще организирам турнир,

за който ще се говори с възхищение

и след сто години.“

Той й махна да запее рефрена, но тя не посмя и само запляска с ръце.

„Пред пъстрата смаяна тълпа

се откри голямо чудо:

корабът, който иначе плава в морето,

излезе на сухата земя.“

— Излезе на сухата земя — запя този път и Изабела с хора.

„В кораба бяха впрегнати двайсет коня,

теглеха леко корпуса.

Рицарят се надяваше тази прекрасна илюзия

да заслужи любовната награда.

Той слезе от кораба

и участва в много двубои като истински герой.

Графинята беше толкова впечатлена,

че веднага го покани в стаята си.“

— Че веднага го покани в стаята си — повториха гръмогласно слушателите.

Избухнаха весели смехове. Изабела се смути и погледна укорително Мартин. Що за песен беше тази?

„Само че когато верният рицар

влезе в стаята на графинята,

беше твърде уморен и много бързо заспа,

изтощен от дългата битка, и даже захърка.

Сега лежи той като мъртва овца,

вместо дамата е избрал съня.

Що за рицар е това,

като не може да докаже мъжествеността си?“

— Като не може да докаже мъжествеността си — изрева хорът.

Изабела се изчерви силно и понечи да стане, но Мартин я улови за китката и я принуди да остане на мястото си.

„Тя го изхвърли позорно от постелята си

и той падна тежко в пясъка.

Толкова беше ядосан, че веднага измисли

грозно отмъщение за брачната спалня.

През нощта се промъкна в стаята

и графът се разкрещя ужасено.

Старият воин явно си помисли,

че е влязъл зъл дух.

Един отдавна мъртъв рицар

дошъл да го посети като дух,

Защото някога графът го ударил

с голяма глинена стомна.

Старият граф припадна от страх,

графинята се опита да скрие голотата си,

но рицарят побърза да вземе онова,

което предишния ден му беше отказала.“

— Безсрамие — пошепна Изабела с треперещи устни. Погледна в ухиленото лице на Мартин и разбра, че той съвсем съзнателно беше избрал тази кръчмарска песен, за да я засрами и унижи.

„В леглото до припадналия си съпруг

графинята побледня и затрепери.

През това време рицарят с копието си

й свиреше музика за танци.“

— Свиреше музика за танци! — повтори многогласният хор и ушите на Изабела забучаха. Видя множество подигравателни погледи и й стана ясно, че този неприличен текст беше за нея. Категоричният й отказ да се отдаде на Мартин беше предизвикателство той да си вземе онова, за което жадуваше!

— Нечувано! — изсъска тя.

Мартин я държеше здраво, за да й попречи да се махне и да избегне тази открита обида.

Песента продължаваше:

„Графинята лежеше уморена

в разбърканото брачно ложе,

до нея лежеше старият граф,

неподвижен като мъртва овца.

Рицарят Морис от Краон

си взе като последна награда

ризата на графинята за спомен

от нощната й благосклонност.

Възседна коня си и препусна към портата,

развявайки ризата като знаме.

А дамата остана сама,

подиграна и дълбоко засрамена.“

Сякаш това не беше достатъчно, Мартин прегърна Изабела, притисна я до гърдите си и продължи с пълен глас:

„Затова, благородни дами,

чуйте и вижте: никога не отказвайте на рицарите,

разтворете доброволно краката си

и свалете красивите си рокли.“

— И свалете красивите си рокли — завърши хорът. Мъже и жени наскачаха и затанцуваха буйно.

— Свине! — изкрещя вбесено Изабела и се изтръгна от ръцете на Мартин. — Проклети да сте! — Тя си проби път между танцуващите, които се смееха високо, тупаха я по раменете, дърпаха полата й и правеха неприлични жестове.

Щом се добра до стаята си, Изабела се хвърли на леглото и затисна ушите си, за да не чува безсрамната песен. Лицето й пламтеше от срам и гняв.

— Принцесо, защо не разбирате от шега? — извика отвън гласът на Мартин.

Мъжете и жените запяха нова песен, чийто текст не беше по-добър от предишния. Устните на Изабела трепереха от гняв. Отмъщение! Точно така, тя искаше отмъщение! В никакъв случай нямаше да понесе този позор. Онзи проклет разбойник нямаше право да се държи така безцеремонно с нея. Но как да го накаже? Досега винаги той беше излизал победител от двубоите.

Миризмата на прясно изпечен хляб се смесваше с примамливия аромат на печено месо, който идваше от откритите огнища на двора. Чуваше се тропот на крака, мъже и жени носеха дъски и табли с всевъзможни вкусни неща. Изабела се подаде навън, за да разбере на какво се дължеше тази трескава суетня. Чуваше шумното бъбрене и смеховете на слугините и ратаите, често викове и понякога проклятия. Много й се искаше да излезе на двора, но гордостта не й позволяваше. Не можеше да покаже интереса си пред Мартин, в никакъв случай. Затова се надигна на пръсти, за да види колкото може повече през малкото прозорче на стаята си.

Изведнъж изписка стреснато, защото се озова лице срещу лице с Мартин, който беше застанал отвън пред прозорчето й.

— Какво любопитство! — засмя се той.

По лицето на Изабела пропълзя гневна червенина. Беше я хванал да се интересува от него и за това заслужаваше плесница.

— Ни най-малко — отговори презрително тя. — Какво ме засяга какво се върши в тази руина?

— Жалко, защото смятах да ви поканя на празник. — С подчертано скучаещ вид Мартин се облегна на стената на къщата и се вгледа внимателно в ноктите си.

— Празник ли? — попита изненадано Изабела.

— Ами да. Ще празнуваме деня на моя патрон свети Мартин. Той не беше ли и вашият закрилник? — Мартин извади медальона изпод ризата си и го залюля пред очите й.

Изабела се отдръпна и се опита да успокои дишането си. Не биваше да реагира на закачките му, изобщо не биваше да говори с него. И каква наглост — да носи медальона, който й беше откраднал!

— Откакто ме ограбихте, Мартин вече не е моят светец. Освен това денят му е на 11 ноември, когато жътвата е приключила. Вие нямате понятие от тези неща!

Мартин се ухили още по-широко.

— Тогава ме научете — помоли той. — Мисля, че мога да науча много неща от вас, Ваше Височество.

— Аз пък мисля, че нямам никакво желание да разговарям с вас.

— Жалко, защото това би осмислило самотните ми часове. Като принцеса вие със сигурност сте преизпълнена с ум, доброта, любов към ближния и доброжелателност.

— Колко принцеси познавате, та се осмелявате да правите такива сравнения? — попита малко несигурно Изабела.

— Няколко. Но досега не бях срещал толкова злобна, превзета, упорита, своенравна, дръзка и красива като вас.

Изабела го изгледа унищожително. Не биваше да продължава този разговор — Мартин заплашваше да срути отбранителната стена, която беше издигнала около себе си.

Той провря глава през малкото прозорче и я погледна право в очите. Сините светкавици я улучиха незабавно в сърцето. Зави й се свят.

— Е, какво ще кажете? Макар че думите ви звучат сухо, в очите ви свети желание за повече общуване. Или ви е страх да седнете на трапезата ми?

— Не съм страхлива — отговори сковано тя и сведе поглед. Иначе кой знае какво още щеше да прочете в очите й!

— Тогава заповядайте! — извика Мартин и думите прозвучаха като заповед.

Примамливият аромат на печеното предизвика спазми в стомаха й. След оскъдното хранене през последните дни копнееше да хапне печено месо. Несигурно посегна към косата си, за да подреди непокорните къдрици, пооправи роклята си и излезе от стаята.

Мартин я очакваше на вратата. Подаде й ръка и двамата закрачиха тържествено между локвите, купчините боклук и крякащите пилета към входа на залата в главната къща.

Изабела не повярва на очите си. Стените бяха украсени със свежа зеленина, подът беше покрит с прясна трева. Дългата трапеза в средата на помещението се огъваше под тежестта на прекрасни ястия: месни пастети, печено, плодове, сладкиши, стомни с бира и мехове с вино. Между тях бяха разпръснати цветя, чиниите бяха украсени с пресни подправки.

Изабела огледа учудено празнично наредената трапеза.

— Но това е дивеч — рече изненадано тя.

— Точно така. Елен с цариградско грозде, заешко печено с парченца сланина и пастет от фазан с диви подправки. Царско угощение, нали?

— Това е дивеч — повтори Изабела. — Откъде го имате?

— От гората, откъде другаде?

— Вие сте лишен от правата си и не ви е позволено да ловувате в гората. Бракониерите се наказват със смърт!

Мартин изобщо не се трогна. Само вдигна рамене и подуши ароматите откъм масата.

— Колко хубаво мирише! Готвачката наистина се е постарала. Благодаря ти, мамо Агнес!

Едрата жена с мърляво боне на главата изкриви лице в широка усмивка.

— Заповядайте, господин рицарю, и да ви е сладко!

Мартин седна начело на масата, след като настани Изабела на стола вдясно от себе си.

Младата дама се присъедини неохотно към веселата компания. Освен рицаря Рудолф и няколко други мъже, които може би също бяха рицари, на трапезата седяха селяни, слугини, ратаи и всякакви простосмъртни и посягаха жадно към вкусните блюда.

Изабела забеляза Матилда, която седеше до Рудолф, и се намръщи недоволно. Двамата си разменяха влюбени погледи. Рудолф й избираше най-вкусните късчета месо и тя му се усмихваше сладко-сладко. От време на време се навеждаше и нежно го целуваше по бузата.

Останалите мъже и жени сякаш не забелязваха това скандално поведение. Всеки беше зает да натъпче стомаха си с прекрасното печено.

Изабела погледа известно време сътрапезниците си, после извърна глава, отвратена от маниерите им.

— Не сте ли гладна, Изабела? — попита, дъвчейки, Мартин. — Празничната вечеря се дава във ваша чест. Не всеки ден ни гостува толкова високопоставена личност. Ще ми е много мъчно, ако останете гладна.

— Нима искате да се храня заедно с тази паплач? Не виждате ли, че се държат като животни?

Мартин спря да дъвче и я изгледа учудено. След малко избухна в смях.

— Чухте ли? Нашата гостенка не иска да се храни на една маса с нас, защото нямате маниери! — Той се облегна назад в стола си и огледа приведените гърбове на хората си. На устните му играеше подигравателна усмивка. — Трябва да кажа, че тя е напълно права. Само се погледнете! Не е редно да ровите с пръсти в яденето. А като пиете, изливате вино върху дрехите си! Това не са маниери на изискани хора. А ние всички сме изискани, нали? — Отговори му общ смях. — От днес нататък ще използвате вилица, за да набождате месото и сиренето, и лъжица, когато ядете супа.

— Да не искаш да умрем от глад пред пълните чинии? — попита сърдит мъжки глас и останалите закимаха в знак на съгласие.

— Не искам да обиждаме госпожица Изабела с поведението си. Какво ще си помисли за нас? Че сме разбойници без маниери?

Мъжете отново се разсмяха, но повечето посегнаха към двурогите дървени вилици, които слугините бяха побързали да донесат, и започнаха да ядат с тях. Мартин кимна одобрително и се обърна към Изабела. Тя смръщи носле и сърдито поклати глава.

— Не сте ли доволна? — попита той.

Изабела гневно отметна глава назад. Не искаше да се признае за победена.

Матилда наблюдаваше мълчаливо ставащото на масата. Рудолф забеляза погледа й и се усмихна.

— Знаеш ли, тук се води малка война — рече тя. — Изабела, естествено, не се чувства като гостенка.

— И аз така мисля — въздъхна Рудолф. — При това наистина няма от какво да се опасява. Мартин е готов да даде живота си, за да я защити.

Матилда го погледна учудено.

— Не те разбирам. Тя е негова заложница.

— Мартин няма друг избор. Ако имаше някакъв друг изход, нямаше да я държи тук. Той я обича.

— Какво? Не мога да повярвам. Постоянно се подиграва с нея, обижда я. Каква е тази любов?

— Права си — кимна Рудолф. — Той се отбранява с всички сили срещу своите чувства, но сърцето му й принадлежи.

— Като гледам Изабела, имам чувството, че е готова да го разкъса на парчета.

— Така е. Значи тя също го обича. Само че не го знае.

— Но човек усеща, когато обича някого — възрази Матилда. — Аз го усетих веднага.

Той се усмихна и стисна ръката й.

— Ние с теб нямаме причина да се борим срещу любовта си.

— Бедната Изабела — прошепна Матилда.

— Бедният Мартин — допълни Рудолф. — Той страда от адски мъки и не може да направи нищо срещу тях. — Сложи в чинията й парче фазан и помоли: — Хапни, любов моя. Кой знае кога пак ще имаме такъв царски пир. Знаеш ли защо хората ни така се нахвърлиха върху месото? Защото са минали седмици, откакто не са виждали месо. Житото ни свърши, нямаме почти нищо друго. Селяните от околността не смеят да ни дават от житото си, даже когато им плащаме. Ако ги хванат, че ни помагат, наказанията са безмилостни. Освен това рицарят Гундрам ги изстисква докрай и едва преживяват.

Матилда преглътна тежко.

— Когато излязохме от манастира, минахме през едно село, което беше напълно опустошено. По дърветата висяха трупове, нивите бяха изпотъпкани, оборите празни, къщите изгорени. Не бяха пощадили дори църквата. Такъв ужас преживяхме… — Тя потрепери и затвори очи.

Рудолф се взираше мрачно в чинията си.

— Знам. Това беше едно от селата, които бяха част от ленното владение на Мартин и които Гундрам обяви за свои. Част от селяните избягаха и сега седят на тази маса заедно със слугините и ратаите от замъка. Те са верни на Мартин и не пожелаха да служат на Гундрам. Тази вярност се заплаща много скъпо: и те са обявени извън закона и ги търсят заедно с Мартин. Ако паднат в ръцете на Гундрам или княза, ще бъдат екзекутирани.

Матилда облегна глава на рамото му.

— Питам се какво трябва да се направи, за да спрем този произвол — пошепна тя.

— Има само една възможност: князът трябва да реабилитира Мартин. И тъй като той няма да го направи доброволно, Мартин се опитва да го принуди. Затова взе Изабела за заложница.

— Разбирам. Надявам се да постигне целта си.

— Кой знае… Можем само да се надяваме, че Гундрам няма да открие убежището ни. Пратеникът ни ще отнесе на княза писмо, с което ще го уведомим, че държим дъщеря му като заложница.

— Ами ако хвърлят пратеника в затвора? — попита страхливо Матилда. — Може дори да го измъчват, за да издаде скривалището ни?

— Няма, защото той няма да се яви лично. Повярвай ми, скъпа, вече имаме опит в тази неща. Не се измъчвай с мрачни мисли. Тази вечер ще празнуваме и ще се веселим. А през нощта…

— Да?

— Ще останеш ли отново при мен?

— Да!

Мартин пи много вино. Близостта на Изабела го правеше нервен. Беше повярвал, че е способен да издържи на всички превратности на живота, защото по-лошо от сегашното му положение надали можеше да има. Чувстваше се безкрайно унижен, че трябва да осигурява прехраната на верните си хора с разбойнически набези, че е паднал до нивото на обикновен престъпник. Макар че целта му беше да възстанови честта и името си, пътят към нея минаваше през блато. Какво беше виновна Изабела, че старият княз бе повярвал на своя влиятелен рицар и го беше лишил от ленното му владение?

Мартин погледна към Изабела и отново изпита възхищение от красотата й. Тесни рамене, фино изрязано лице и дълга руса коса на разкошни къдрици. Тя посегна към парченце хляб от чинията пред себе си и той видя как пръстите й потрепериха. Сякаш го прониза мълния, улучи го остро и болезнено право в сърцето. Само с присъствието си Изабела беше пробила твърдата му броня и беше отворила душата му. „Стой далече от нея — предупреждаваше го разумът. — Тя ще те хвърли в пропаст, от която няма излизане!“

Мартин се намръщи недоволно. Ако сега се размекнеше, щеше да рискува всичко постигнато дотук. Не можеше да причини това зло на хората, които се беше клел да защитава. Те му вярваха, помагаха му, бяха загубили всичко заради него. Не заради една жена, заради някакво мимолетно чувство!

Той пое дълбоко въздух и отново се барикадира зад сарказма си.

— Ау, тук вони! Не усещате ли? — Хората наоколо поклатиха глава и Мартин изпитателно подуши въздуха.

— Да, да, вони! Кога за последен път сте се къпали, а? Не бива да обиждате изискания нос на нашата висока гостенка! Заповядвам ви от днес нататък да се къпете веднъж седмично. С топла вода!

Разнесе се възмутен шепот.

— Това е нездравословно! — провикна се някой. — Изтънява ти кожата!

— Защото мръсотията е така здраво полепнала, че заедно с нея трябва да смъкнеш и кожата! — засмя се една от слугините и думите й бяха посрещнати с одобрителни викове.

— Леле, а после всички ще ухаем на лавандула! — изохка театрално ковачът и размаха един кокал пред лицето си.

— Говоря ви съвсем сериозно. Всеки петък ще се топли вода и ще се приготвят ведра. Всеки трябва да се изкъпе и да се изтърка с брезова кора. А госпожица Изабела ще ми прави компания в моето ведро!

— Никога — изфуча възмутено Изабела. — Какво си позволявате?

— Жалко, вече си го представях съвсем живо. Би било прекрасно да се плискаме заедно във ведрото. Е, тогава ще поканя Констанца. Ти няма да ме разочароваш, нали, миличка?

Констанца се облегна на стола му и Мартин нежно я щипна по бузката. Тя му се усмихна и очите й блеснаха щастливо.

— Естествено, Мартин, с радост ще те поглезя. За мен ще бъде удоволствие да те натъркам с ароматен сапун и да разтрия мускулите ти. — Тя хвърли тържествуващ поглед към Изабела и нежно плъзна пръсти по бедрото на Мартин.

Изабела изпита болка от тази проява на близост и в същото време се ядоса на това чувство. Мартин извъртя очи и се усмихна.

— Защо не се сетих веднага? — промърмори той. — Отдавна усещах, че ни липсва известна… култура.

Той се ухили и отново хвърли поглед към Изабела. Усещаше, че стрелата му е улучила точно в целта. Гордостта й забраняваше да изкрещи, но лицето й издаваше, че с мъка запазва самообладание. Той знаеше как да я засегне. В същото време съзнаваше, че хапливите подигравки едва успяват да го опазят от изпепеляващия огън, който Изабела беше разпалила у него. Не биваше да му позволява да се разгори.

Изабела стисна зъби и изгледа унищожително Констанца. Дано се удави във ведрото с топла вода! Стана стремително, с намерение да напусне трапезата. Това беше неучтиво, тъй като Мартин все още седеше на стола си и нямаше никакво намерение да стане от масата. Но в залата на рицаря разбойник никой не се притесняваше за правилата на учтивостта: следователно и тя не беше длъжна да ги спазва. Изабела се завъртя и се спъна в Констанца, която продължаваше да стои до Мартин и нежно да милва коляното му.

Младата жена нададе болезнен вик и политна напред. Падна и болезнено удари коленете си в каменния под. Тръстиката, с която бяха покрити плочите, не намали силата на удара. Тя се опря на ръцете си и сведе глава. Изчерви се като рак и не можа да удържи гнева си. В първия миг седящите наоколо се спогледаха ужасено, веднага след това проехтя гръмогласен смях.

Мартин скочи и бързо я вдигна на ръце.

— Наранихте ли се, Ваше Височество? — попита той и погледна загрижено тъмночервеното й лице.

На челото се бяха образували две дълбоки бръчки.

— Не! — изсъска тя. — Веднага ме пуснете!

— Дори не мисля — отговори засмяно той и я изнесе от залата.

Изабела размаха ръце и крака, за да се освободи.

— Спокойно, принцесо, иначе ще ви пусна да паднете — опита се да я успокои Мартин и се засили да прескочи мръсното поточе, което пресичаше двора.

— Разбойник! — изпъшка тя и се изви в ръцете му.

Мартин загуби равновесие, Изабела се изплъзна от прегръдката му и падна тежко в калното поточе.

Обитателите на руината изскочиха от залата, за да видят какво става, и се запревиваха от смях, като видяха как принцесата се изправи, цялата в кал, и се погледна смаяно.

— Ужасно съжалявам — заекна Мартин, който също беше доста омърлян.

— О, наистина ли? — Изабела грабна парче кал и го хвърли по него. Въпреки сляпата си ярост улучи доста точно.

В първия момент той остана като втрещен, но когато по гърдите му потече воняща тиня, се потърси от отвращение и преодоля смайването си.

— Гръм и мълния! — изкрещя той и се ухили като хлапак. — Сега вече имаме основателна причина да влезем заедно във ведрото с топла вода!

Мартин отново грабна Изабела в прегръдката си. Лицето й беше съвсем близо до неговото, покрито с кални пръски като с лунички. Очите му блестяха издайнически. Изкусителните й устни бяха съвсем близо. Забрави, че ги гледат четиридесет чифта очи. Искаше да я целуне тук и сега, такава, каквато беше. Усети лудото биене на сърцето й до гърдите си и загуби самообладание. Жадно притисна устни към устата й и усети болка от дивата целувка.

Изабела се вцепени. С разширени от ужас очи погледна встрани от него към ухилените зрители. Съвсем ясно видя лица, оголени зъби, злобно разкривени уста. Всички се наслаждаваха на унижението й. Освен Констанца. Нейните очи горяха с дълбока омраза.

С рязко движение Изабела отблъсна Мартин, обърна се, и без да каже дума, закрачи към своя затвор.

Мартин не я спря. Погледа малко след нея, опитвайки се да се пребори с противоречивите чувства в гърдите си, после бавно се запъти към кладенеца.

— Не се държах като рицар! — охкаше Мартин и дърпаше с все сила ремъка, който стягаше седлото на коня му.

— Прав си, но какво е виновно бедното животно? — попита сърдито Рудолф. Той стоеше до приятеля си и стискаше юздите на едрия жребец. След малко не издържа и бутна Мартин настрана. — Пажът ти ще се погрижи за коня. Най-добре е просто да отидеш при нея и да се извиниш.

— Да се извиня? — Мартин решително поклати глава.

— Пак се обади проклетата ти гордост — укори го Рудолф. — Ти си същата дебела глава като прекрасната принцеса.

Мартин облегна чело в топлата козина на коня си. Какво ставаше с него? Защо се държеше като незрял младеж? Нима Изабела наистина му беше завъртяла главата дотам, че губеше разума си?

Той пое дълбоко въздух и се надигна.

— Прав си — изрече тихо той. — Както винаги. Надявам се скоро да се отървем от нея. Тази жена ме изнервя.

— Сам си си виновен. Защо й позволяваш да те изнервя? От друга страна обаче… сърцето говори на език, различен от този на главата.

— Съзнавам, че днес няма да съм добра компания за езда — промърмори Мартин. — Якоб, отведи коня ми в обора и изведи кафявия скопен кон за Матилда. Рицарят Рудолф има право да се наслади на разходката си. Междувременно аз ще се извиня на Изабела.

Якоб отведе коня на Мартин и господарят му забърза с големи крачки към главната къща. Изобщо не забеляза загрижения поглед на Рудолф. Беше зает да се бори със себе си. Все още усещаше горчивина, но под нея имаше дълбок, мъчителен копнеж.

Изабела стоеше пред леглото си. Макар че Мартин беше доста по-едър от нея, тя се опита да го погледне отвисоко, като отметна глава назад и го огледа изпод полуспуснатите си мигли. Преживяното унижение пареше като оглушителна плесница и тя изобщо не му позволи да се изкаже.

— Забравяте кой стои пред вас, рицарю Мартин — изрече остро тя. — Или е по-добре да ви наричам разбойник и крадец? Защото не заслужавате названието рицар. Що за рицар сте вие, след като вземате насила, каквото пожелаете?

— Това беше само една целувка, Ваше Височество. От нея няма да обеднеете. Освен това целувките ви са сладки и аз жадувам за тях. Пребиваването ви тук щеше да бъде много по-приятно, ако бяхте проявили малко повече отзивчивост.

— Само една целувка? — повтори подигравателно Изабела. — Да не мислите, че ще се предам? Като ме целунахте, вие засегнахте честта ми. А най-лошото беше, че ме целунахте пред онази паплач!

Мартин стисна зъби и присви очи.

— Очевидно преценявате положението си напълно погрешно, Изабела. Иначе нямаше да говорите по този начин.

— Забравяте, че вече сте се върнали от кръстоносния поход и не можете да грабите и плячкосвате, както ви се иска. Защото точно това направихте, нали? Макар че в ръцете ви са падали само мръсни езичници, те явно са объркали ума ви и са омърсили добродетелите ви. Забравяте, че аз съм християнка и освен това съм дъщеря на княза, на когото сте се клели във вярност.

По лицето на Мартин пробяга саркастична усмивка.

— Нито за момент не съм го забравил, Изабела. Питам се само откъде черпите познанията си за кръстоносните походи. Предполагам, че сте научили някои неща от Гундрам и сте си ги дофантазирали. Не си ли помислихте, че той може да е объркал лицата?

— Няма полза да се оправдавате. Вие не сте нищо повече от един обикновен разбойник и крадец. А който вземе дъщерята на княза за заложница, за да наложи личните си интереси, е освен това и престъпник. — Лицето й почервеня от гняв, вените на шията й изпъкнаха.

За момент изглеждаше, че Мартин ще загуби самообладание. Той стисна ръце в юмруци и ги скри зад гърба си, защото беше готов да я грабне в прегръдката си и да впие устни в нейните — или да я убие. За момента това желание не излезе извън мислите, но внезапно очите му светнаха зловещо и той направи крачка към нея. Изабела заотстъпва бавно, докато се блъсна в ръба на леглото и седна.

— Значи това си мислите за мен? — попита тихо Мартин и впи поглед в очите й. Гневът й бързо отстъпи място на несигурност и страх. Тя го погледна с изражение на подгонена сърна, усетила близката смърт. В момента Мартин не беше сигурен, че не иска да я убие. — Тогава няма значение дали ще си взема онова, за което жадувам, даже да се отнася за дъщерята на княза.

Той блъсна грубо Изабела и тя падна по гръб. Видът на изваяното тяло, проснато върху леглото, имаше въздействието на удар с меч. Никога не беше изпитвал тази дива жажда. Сякаш стоеше пред богата трапеза и трябваше да й обърне гръб, без да е наситил глада си. Хвана коленете й и ги разтвори, с другата ръка разкопча колана си.

— Жалък разбойник! — изпъшка тя. — Горчиво ще съжалявате!

Ъглите на устата му се изкривиха в усмивка.

— Не ми се вярва. По-скоро вярвам, че ще ми доставите известно удоволствие. Доколкото знам, сте още девствена. Прав ли съм? — попита язвително той.

Изабела се разтрепери и се опита да му избяга. Отдръпна се към другия край на широкото легло, но той я хвана за петите и я задържа.

— Хайде, прекрасна Изабела, отбранявайте се, но ще се убедите, че няма полза. За мен ще бъде голяма радост да пречупя проклетата ви гордост.

Вдигна полата й и се хвърли между краката й. Изабела напразно се опита да го отблъсне, като го удряше по раменете. Той сграбчи китките й и вдигна ръцете й от двете страни на главата. Тя се почувства като прикована на позорния стълб и отчаяно извърна глава. Ясно и мъчително усещаше възбудата му върху корема си.

— Погледни ме в очите! — изсъска той. — Искам да те гледам.

Съпротивата на Изабела изведнъж отслабна. Тя извърна бавно глава и го погледна в очите. Лицето му беше точно над нея, опасно близо святкаха сините му очи и събуждаха сладостни тръпки. Усещаше отривистото му дишане и тежестта на тялото му. Той я владееше с всички фибри на своето аз, проникваше в душата й, правеше тялото й покорен инструмент.

— Значи искаш да се насладиш на триумфа си? — попита тихо тя и прокара език по сухите си устни. Мартин се взираше замаяно в устата й и по тялото му пробяга тръпка. — Тогава ела — продължи тя и повдигна тялото си срещу неговото, доколкото позволяваше тежестта му. — Аз също искам да преживея удоволствието. Ще се насладя на всяко от движенията ти от дълбините на сърцето си, ще викам от наслада при всеки от тласъците ти. И ще гледам в очите ти, за да видя как ги залива вълната на блаженството, как светят от екстаз. Ела, аз ще започна първа.

Тя уви крака около бедрата му и притисна пети в мускулите му, сякаш се готвеше да подкара кон. Спомни си какво беше видяла в обора на селската хижа, когато слугинята се забавляваше със сина на гостилничарите, и направи същото.

Дивият гняв, разкривил лицето на Мартин, отстъпи място на пълно смайване, когато усети краката й и настойчивото почукване на петите й по задните му части. Триумфалната й усмивка се вряза болезнено в сърцето му, обзе го чувство на унижение. В същия миг членът му се отпусна безсилно. Изабела веднага го усети и усмивката й стана още по-широка.

— Е, благородни рицарю, защо не атакувате? — попита подигравателно тя.

Гняв, срам и безсилие се бореха за надмощие в тялото на Мартин. В погледа му се появи несигурност. За момент изпита желание да стисне за гушата крехкото същество под себе си и да го удуши. Веднага след това му стана ясно, че тя бе постигнала победа — победа над мъжествеността и гордостта му. Осъзна, че се бе държал безчестно и в никакъв случай не като рицар. И горчиво си каза, че веднъж опетнената чест не може вече да върне блясъка си.

Скочи рязко, стегна колана си и излезе от стаята на Изабела, без да каже дума. Затръшна вратата с такава сила, че сухата мазилка се изрони от стената. Мина като вихър през тъмния коридор и излезе на двора.

— Якоб! — изрева той. — Оседлай коня ми!

Пажът, който седеше пред обора и замерваше с камъчета тлъстите черни мухи по стената, скочи уплашено.

— Да, господарю! Веднага, господарю! Ще си сложите ли ризницата?

— Не! Сложи само лекото седло! — Мартин не дочака момчето да стане, а сам хвърли седлото върху гърба на коня си и му сложи юздата.

— Да ви придружа ли, господарю? — попита Якоб.

— Стой си тук! — изфуча Мартин.

Метна се на седлото с гъвкавостта на роден ездач и заби пети в хълбоците му — точно както преди малко Изабела беше направила с него. Стреснатото животно се вдигна на задните си крака и препусна като вихър по стръмния път. Мартин се наведе над шията му. Развяващата се грива и острият вятър извикаха сълзи в очите му и той отвори уста, за да напълни дробовете си със свеж въздух. Атмосферата около него се раздели и се понесе от двете страни на тялото му. Див вик се изтръгна от гърдите му и го освободи от вътрешната мъка.

Едва когато изтощеният кон тръгна по-бавно и най-сетне спря, Мартин отпусна глава на шията му. Усети миризмата на потната му козина и леко се плъзна от гърба му. Легна в тревата, зарови лице във влажната шума и с учудване усети, че по лицето му се стичат сълзи.

10.

Макар че все още беше заложница на Мартин, Изабела вече можеше да се движи свободно из замъка. Никой не й забраняваше да ходи по двора, да влиза в оборите, в залата, да се изкачва на зъберите. Не й бе позволено само да напуска замъка. Голямата порта и без това беше постоянно затворена и никой външен човек не би предположил, че тази рушаща се руина крие в себе си живот. Далече навън по зелените поляни пасяха овце и кози. Понякога голямата порта се отваряше, за да пропусне натоварена кола, но това обикновено ставаше под защитата на мрака.

Изабела подозираше, че хората на Мартин се връщат от поредния грабителски поход. Ала тя беше безсилна, не можеше да предотврати тези позорни дела. Когато се разхождаше по двора, обикновено я следваха погледите на дрипави селяци, безсрамно подхилване на мъжете и кривите усмивки на жените. Освен рицаря Рудолф, Изабела не беше в състояние да различи кои от тези мъже — а може би и жени — някога са били благородници и кои бяха само мръсни селяни или скитници. Всички се бяха смесили и бяха създали някакво безумно общество без съсловни различия.

Тя усещаше почти физически неловкостта, която й причиняваше това общество. С никого не можеше да говори за духовни неща, нямаше капелан, нямаше дори параклис и тя произнасяше молитвите си коленичила до леглото. Нито веднъж не беше присъствала на божествена служба, никой не пееше, нито рецитираше стихове, посветени на благородните дами, които й бяха толкова любими. Вместо това често чуваше рева на пияните мъже и писъците на жените, които трябваше да търпят грубите им домогвания. И непрекъснато се пееха неприлични песни с текстове, които я караха да се изчервява от срам.

Изабела всеки път напускаше отвратено тези празненства и се оттегляше в самотната си стая. Там се чувстваше до известна степен защитена от натрапниците, от мръсотията и развалата на дивата сбирщина.

Най-много й липсваше компанията на Матилда. Тя беше единствената, която я разбираше, която познаваше душата й като никой друг човек на тази земя. С Матилда можеше да сподели страховете и тревогите, мислите и проблемите си.

Ала Матилда се бе променила. Изабела не можеше да забрави думите, които беше хвърлила в лицето й — те я изпълваха с неловкост и гняв. Докъде бяха стигнали — Матилда се бе осмелила да хвърли в лицето й грозни обвинения! Нищо не беше останало от сдържаното, плахо същество, от крехката девойка, която се страхуваше от света, от живота и от мъжете, и искаше да се върне в манастира.

И защо се бе променила? Заради някакъв мъж! Рицарят Рудолф я бе омагьосал и тя вече не беше способна да разсъждава разумно. Изабела трябваше да признае, че Рудолф беше красив мъж, малко по-едър от Мартин, строен и много силен. Освен това имаше топли кафяви очи и дълга кестенява коса. Лицето му беше винаги дружелюбно, обичаше да се смее и да се шегува. Биеше се като истински герой и нападаше смело. Изабела често наблюдаваше мъжете, които се упражняваха да боравят с различни оръжия в двора на замъка, и неведнъж се бе възхищавала на изкуството му. Мартин и Рудолф учеха бедните селяци да се бият с мечове, копия, лък и стрели.

Особено старание влагаха двамата пажове. Якоб, тъмнокосият подопечен на Мартин, се отличаваше с хитрост и котешка пъргавост, докато русокосият Патрик, който приличаше почти на момиче, не се отделяше от рицаря Рудолф. Патрик беше невероятно сръчен в стрелбата с лък и притежаваше непогрешимото око на орел. Лицето му беше нежно и тясно, тялото му още не беше заякнало и Изабела често се чудеше как момчето съумяваше да върти тежкия меч. Всъщност беше жалко, че тези млади момчета трябваше да загубят живота си. Князът рано или късно щеше да разчисти това разбойническо гнездо. Изабела не вярваше нито за миг, че баща й ще се съгласи с безумните искания на пратеника. „Така им се пада на тези бунтовници!“ — повтаряше си упорито тя. Но мисълта за заслуженото наказание не я изпълваше с очакваното удовлетворение.

Тя ходеше неспокойно напред-назад в малкия си затвор и възбудено притискаше ръце към гърдите си. Трябваше на всяка цена да се пребори с безпокойството, което през последните дни я обземаше все по-често.

Оставяха я сама, никой не се грижеше за нея! Макар че не й забраняваха да се разхожда из замъка, тя се чувстваше безполезна, самотна и изоставена. Всички бяха заети с нещо, слугините в кухнята и в обора, ратаите в двора; мъжете се упражняваха в боравенето с оръжие, жените се смееха и се шегуваха, докато перяха дрехите. А Матилда не се отделяше от Рудолф. Веднъж Изабела дори ги видя да излизат заедно на езда. Матилда вече не беше пленница на Мартин — след като се бе отдала на Рудолф, тя беше част от жалката сбирщина, която живееше в замъка. Тази предателка!

Очите на Изабела се напълниха с гневни сълзи. Беше съвсем сама! Трябваше на всяка цена да излее гнева си, иначе щеше да се пръсне!

Тя отвори вратата с трясък.

— Якоб! — Гласът й отекна в пустия коридор.

Пажът, който за пети път четкаше коня на Мартин и се радваше на блестящата му кожа, хвърли четката и хукна към нея.

— Да, принцесо? Имате ли някакво желание?

— Желание! — повтори презрително тя. — О, не! Искам да се оплача, и то лично на Мартин! С мен се отнасят неподобаващо.

— Някой сторил ли ви е нещо? — попита уплашено Якоб и ококори черните си очи. Имаше дълги, извити като на момиче мигли и това ядоса още повече Изабела.

— Нямам намерение да споделям проблемите си с хлапе като теб! — скастри го тя. — Трябва да говоря лично с Мартин. Повикай господаря си!

Якоб се поклони и хукна да намери рицаря. Жените бяха същински зверчета. Особено принцесите!

Мартин стоеше в галерията с бойниците и се взираше замислено в далечината, където гората се простираше по продължение на хоризонта като тъмна линия.

— Имаш грижи — каза зад него рицарят Рудолф от Кибицмарк, най-верният му приятел. — И си изпълнен със съмнения.

Не беше нужно да се преструва пред Рудолф. Мартин въздъхна.

— Страх ме е за пратеника. Ами ако падне в ръцете на войниците?

— Пратеникът ни е умен мъж. Няма да позволи да го познаят, ще бъде винаги нащрек. Ти се съмняваш дали князът ще изпълни искането ти.

— Трябва! Нали обича дъщеря си.

Рудолф пое дълбоко въздух.

— Тогава значи се тревожиш за Изабела.

— Да, и за нея. — Мартин не отделяше поглед от хоризонта. Не смееше да погледне Рудолф в очите.

— Тук никой не може да ти помогне. Ти вече не я смяташ за своя пленница, за заложница. Тя ти открадна сърцето.

Мартин се обърна рязко и на лицето му се изписа мъка.

— По дяволите, Рудолф, защо трябваше да се случи това? Защо точно на мен? Не го исках, не го търсих! Констанца ми беше напълно достатъчна, доставяше ми всички радости на любовта. — Той стисна ръце в юмруци и затрепери от безсилен гняв.

— Констанца те обича и ти дарява тялото си с цялата любов, на която е способна, но ти не отговаряш на чувствата й. Тя е само едно обикновено момиче. Ти намираш в обятията й спокойствие и телесни радости, но си влюбен в Изабела.

— Любов? Тази ужасна болка тук вътре е любов? — Мартин гневно заблъска с юмруци по гърдите си. — Тя ме презира, тя е арогантна и надменна. С удоволствие би забила меч в гърдите ми, ако можеше да го вдигне!

— Тя също като теб не може да се справи с обзелото я чувство — обясни просто Рудолф.

Мартин го погледна със съмнение.

— Искаш да кажеш, че омразата и презрението, които проявява към мен, са израз на любов?

— Да — засмя се Рудолф, — само че тя не го съзнава.

— Защо поне аз не го знам? Защо не го виждам?

— Защото си затваряш очите. Но като не искаш да го виждаш, не значи, че то не съществува.

— Любов! — изпухтя презрително Мартин. — Любовта е за онези, които могат да станат мъж и жена. На другите причинява само горчивина!

— Любовта е небесна сила. Тя не пита разума за съвет, не се съобразява със земните различия. Просто се появява и причинява сърдечни болки.

— Нима искаш да кажеш, че тя изпитва същата мъка, че страда от същите терзания като мен?

— Със сигурност! Само че при нея те се изразяват по друг начин. Тя е жена.

— Господи, Рудолф, защо трябваше да улучи тъкмо мен?

Рудолф вдигна пръст към небето.

— Висша сила, приятелю. Не можеш да се браниш срещу една висша сила. Трябва да се покориш.

Якоб изкачи, пъшкайки, тясната стълбичка.

— Господин рицарю, принцеса Изабела…

Мартин се обърна стреснато.

— Какво й е? Случило ли се е нещо?

— Не знам — отговори Якоб и замига жално-жално. — Крещи, бушува и иска да говори с вас.

— Ето ти на! — ухили се Рудолф. — Всеки се измъчва по свой начин.

— Проклетата малка дива котка! Ще я просна на коленете си и ще я наложа по сладкото твърдо дупе, докато започне да моли за милост!

Рудолф се облегна на парапета и се засмя развеселено. Проследи с поглед Мартин, който бързаше през галерията с големи крачки, и се обърна към загрижения паж.

— Какво му е? — попита плахо Якоб.

— Панталонът му е отеснял и не знае как да се освободи от мъчението.

— Панталонът? Защо просто не го свали?

Рудолф погледна укорително смутеното момче.

— За бога, Якоб, марш в обора и погледай какво правят врабчетата, преди да се замислиш за терзанията на господаря си!

Якоб се усмихна с разбиране.

— Врабчетата са по-добре — те не носят панталони! — И побърза да се отдалечи, преди да е получил шамар за нахалството си.

Мартин влезе в стаята на Изабела, без да почука. Опита се да изглежда мрачен и да придаде на гласа си властно-пренебрежителен тон.

— Какво се е случило, Изабела? Да не би някой да се е отнесъл към вас с неуважение? Или не се чувствате добре?

Изабела стоеше с изправен гръб и надменно вдигната глава в средата на помещението и го гледаше с презрение.

— Наистина не се чувствам добре. Защото съм пренебрегната. От Матилда, от вас…

— От мен? — На устните му заигра подигравателна усмивка. — А аз бях останал с впечатлението, че се отвращавате от мен.

— Точно така е! — извика гневно тя.

— Е, тогава какво мога да направя за вас?

— Нищо, съвсем нищо! — Тя смръщи чело и издаде долната си устна.

— Добре, тогава ще си вървя. Имам много работа. — Мартин се обърна към вратата.

— С Констанца, нали?

Рицарят спря, обърна се бавно и вдигна вежди.

— И ако е така, какво? — попита провлечено той. — Какво ви засяга това?

Лицето на Изабела се обагри в червенина.

— Поведението ви ми е напълно безразлично — побърза да заяви тя, но като усети предателската руменина, се опита да скрие лицето си от Мартин. Отиде до малкия, закрит с намаслено платно прозорец и се загледа навън, без да вижда нищо.

Ако искаше да го предизвика, беше избрала грешния път. Той я харесваше като горда и властна млада дама. Тя беше предизвикателство, на което никой мъж не можеше да устои. Но искаше от нея много повече от моментна благосклонност, искаше я цялата, без остатък. Стисна ръце в юмруци, за да преодолее вътрешния напор, и за миг затвори очи, сякаш трябваше да понесе силна болка.

След това пристъпи зад нея и обхвана раменете й. Внезапната му близост я накара да потрепери и той го усети с върховете на пръстите си.

— Не ви вярвам — пошепна той и устните му бегло докоснаха свивката на шията й.

Изабела пое дълбоко дъх, обзета от странно блаженство. Мартин помилва раменете й и тя изпита внезапно желание да се облегне на него, както Матилда се гушеше в Рудолф, докато стояха горе на бойниците. Ала успя да се пребори с изкушението. Мартин беше рицар-разбойник, а тя — негова заложница.

— Усещам, че сте самотна. Съжалявам. — Той се наведе над стройната й шия и нежно плъзна устни по меката кожа.

— Така ли? Съжалявате, значи? Това е голяма утеха за мен. — Изабела с мъка успя да запази маската на надменност, която си беше наложила.

— Може би князът скоро ще отстъпи и ще ме реабилитира. Тогава ще се отървете от досадната ми компания.

— Никога!

— Какво искате да кажете?

— Баща ми никога няма да се съгласи с исканията на един похитител!

— Аха! Аз пък си помислих, че ще съжалявате, когато ви освободя. — Той се усмихна подигравателно, но тя не можеше да го види.

Изабела изпухтя презрително.

— Как си позволявате такъв дързък език! — Тя се обърна рязко и застина на мястото си, обезоръжена от засмените очи на Мартин. Побърза да избегне погледа му.

— Е, къде изчезна упорството ви, скъпа Изабела? Наистина ли искате да ви правя компания?

— Не! Искам да ми изпратите Матилда!

Мартин вдигна извинително рамене.

— Матилда няма време. Заета е.

— С какво?

— С Рудолф. Той няма да се зарадва, ако прекъснете интересните им занимания. Ще трябва да се задоволите с мен.

Изабела отново се изчерви. Тъй като Мартин я държеше за раменете, тя не можеше да извърне глава. Пръстите му се плъзнаха под избродирания бордюр на роклята й. Меката милувка отново я накара да потрепери. Той развърза внимателно шнура на роклята и разтвори корсажа й.

Изабела пое дълбоко дъх, ала преди да е успяла да протестира, Мартин затвори устата й с гореща целувка. Хладен въздух погали разголените й гърди и тя усети грубия лен на ризата му върху меката си кожа. Ръцете му милваха и масажираха малките, твърди гърди, които отлично изпълваха шепите му. Устните му очертаха контурите на устата й и слязоха надолу към шията, потопиха се в малката вдлъбнатина между ключиците, за да стигнат до меките хълмчета на гърдите. Мартин ги повдигна с две ръце, за да ги помилва с устни и език.

— Какво правите? О, не, не бива така! — Изабела гледаше ужасено белите си гърди, които лежаха като топки сняг в ръцете на Мартин.

— Защо не бива? С нищо няма да ви навредя. Напротив, гърдите ви ще станат твърди и горещи и ще дарят и на двама ни много радост.

— И на двама ни?

— Нищо ли не усещате, докато ви целувам?

Изабела не отговори, само упорито отметна глава. Естествено, че усещаше: сладостни тръпки, нахлуване на горещина, присвиване в слабините. Никога не беше очаквала мъжките милувки да разпалят у нея такъв огън. Но това беше дяволско дело, това беше грях!

— Тогава ще се постарая да ви стане още по-добре — пошепна Мартин и я вдигна на ръце. Отнесе я до леглото и я положи върху завивката. Преди да се е отдръпнала, той легна до нея и продължи да милва и масажира гърдите й. Ала ръцете му не останаха там, а продължиха надолу под роклята към корема. Пръстът му се пъхна във вдлъбнатинката на пъпа, после закръжи около него.

— Какво правите? — опита се да се съпротивлява тя, но гласът й беше съвсем слаб.

— Искам да ти покажа как можем да прекарваме приятно времето си, красива Изабела — пошепна с гърлен глас той и се почувства като гълъб, който ухажва любимата си.

— Но аз не искам! — извика отчаяно тя.

— Естествено, че искаш — възрази тихо той.

Без да се притеснява от протеста й, Мартин продължи да милва нежната кожа на корема й. Изабела простена и се изви под ръката му. Устните му отново се сведоха над гърдите й и целият й гръб настръхна.

Мартин захапа внимателно едното розово връхче. Езикът му закръжи около него, докато то стана твърдо и сладко като зряла малина. Другата му ръка се плъзна надолу от корема между бедрата. От устните й се изтръгна гърлен стон, когато пръстите му внимателно си пробиха път във влажната горещина. Мартин изпита чувството, че е потопил ръка в гърненце с пресен мед.

— Не ме докосвайте там! — изплака тя, но протестът й не беше особено убедителен.

— Защо не? — промърмори той, без да отделя устни от гърдите й.

— Това е… това е неприлично! — заекна тя.

Мартин вдигна глава и Изабела отчаяно поиска отново да натисне главата му върху гърдите си.

— Кой го казва?

— Монахините в манастира. Не бива да се докосваме там. Това е дяволско място и докосването му е грях. Който извърши този грях, ще гори в адския огън.

— Този огън е нищо пред огъня на любовта.

— Лъжете! — извика тя. — Любовта е ужасно, болезнено нещо, което никое почтено момиче не иска да преживее. Тя е дело на сатаната!

— Ти знаеш ли нещо за любовта — освен онова, което са ти надрънкали монахините?

— Нищо! По-добре е да не знам нищо!

— Въпреки това знаеш повече, отколкото признаваш. — Мартин си припомни как го беше обгърнала с крака и разтърси глава, за да прогони неприятния спомен.

— Не знам какво правите с мен.

— Това е дяволско дело — засмя се Мартин. — Монахините не ти ли разказаха подробности?

— Не — отговори тихо тя. — Не е и нужно. Знам, че е грях.

— Какво грешно има в едно красиво тяло?

— Плътската любов е грях.

— Може би, но много сладък!

— Мразя тялото си, защото мъжете го желаят толкова силно! Ако бях грозна, крива и суха като старо дърво, щеше да бъде много по-добре.

— О, не, щеше да е ужасно! Обзалагам се, че много скоро ще промениш мнението си за плътската любов, стига да я приемеш и да се насладиш на радостите й.

— Страх ме е от тези чувства — проплака тя.

Как би могла да убеди Мартин да спре ръцете си, да заключи устните си? Той я целуна нежно и опря чело в нейното.

— Ти трябва да знаеш всичко за тялото си. Това е важно.

— Но не е прилично!

— В човешкото тяло няма нищо неприлично. Желанието между мъжа и жената също е нещо естествено. Ако беше грешно, Бог нямаше да ги създаде такива.

— Това не е дело на Бога, а на дявола!

— Но ти въпреки това го искаш — заключи Мартин с кратък гърлен смях.

— Не, разбира се, че не го искам!

— Тялото ти говори друго.

— Какво? Как така? — Изабела не успя да скрие несигурността в гласа си.

— Ето, провери сама! — Мартин хвана китката й и мушна ръката й между бедрата. Тя се отдръпна уплашено, но той я задържа. — Опипай с пръстите си!

— Не, моля те, недей… Защо е толкова влажно?

Той пусна ръката й и тя я скри засрамено. Видя широката му усмивка и се ядоса на незнанието си.

— Тялото ти казва, че си готова да приемеш мъжа между бедрата си.

— Не, това не е вярно! — Изабела се опита да стане, но Мартин я притисна върху завивката.

— Тялото никога не лъже. Ако го пронижеш с нож или с игла, то кърви. Ако се разболее, получаваш треска. А когато желае мъжка ласка, между бедрата ти става горещо и влажно.

— Не може да бъде! Тогава аз също усетих…

Мартин вдигна глава и я изгледа очаквателно.

— Тогава? Какво е станало тогава?

— Нищо, нищо! Аз… толкова съм объркана. Видях нещо.

— Разкажи ми — помоли шепнешком той и продължи да милва вътрешната страна на бедрата й.

— Случи се в хижата, където се подслонихме след… след нападението. Едвам успяхме да стигнем дотам и поискахме да изпратят за помощ при баща ми. Трябваше да преспим там.

— Продължавай — пошепна той и отново зарови пръсти във влажните косъмчета между бедрата й.

— През нощта трябваше да изляза… до клозета. Тогава чух в мрака странни шумове. Идваха от обора.

— Да. — Гласът му звучеше дрезгаво, със странна настойчивост. Дланта му притискаше мястото, където венериният хълм преминаваше в сладостно влажната гънка.

— Божичко, какво правиш? — простена тя.

Милувката стана по-дръзка.

— Продължавай, не ми обръщай внимание.

— Погледнах през един процеп и видях как синът на гостилничаря и една слугиня…

Мартин изкриви устни.

— Какво правеха?

— Двамата… лежаха в сеното. Съвсем голи.

— И какво правеха?

— Той лежеше върху нея и се движеше. Видях… неговия… задника му, как се движеше нагоре-надолу. Двамата пъшкаха и стенеха. Сигурно са изпитвали силна болка.

— Откъде ти хрумна?

— Защото слугинята изпищя.

Изабела чу отново тихия му смях. Ръката му не преставаше да масажира меката кожа на корема и бедрата.

— И какво усети? — попита с нежна настойчивост той.

— Аз… стана ми гадно!

— Наистина ли? Не ти вярвам.

— Напротив! Момчето изведнъж стана и се обърна. Видях го целия.

— Аха! Какво по-точно видя?

— Неговият… огромен червен дяволски рог!

Мартин скри лице в косите й и избухна в смях. Прехапа долната си устна, за да спре.

— Уплаши ли се?

— Ами… — Изабела извърна глава. — Изглеждаше опасен.

— Вярваш ли, че наистина е опасен?

— Да! Не! Не знам. Двамата не изглеждаха измъчени, напротив… лицата им изразяваха блаженство, даже щастие… Аз… толкова съм объркана!

Мартин поднови ласките към малкото окосмено хълмче между бедрата й и Изабела шумно пое въздух.

— Господи, какво е това? — Нещо в корема й се сгърчи и образува буца. Не, това не беше ръката на Мартин, тази сила идваше от самата нея. Горната част на тялото й се надигна и Мартин отново захапа зърното на гърдата й. Засмука я внимателно, без да престава да масажира интимните й части.

— О, господи! — простена Изабела и зарови пръсти в русите къдрици на Мартин. — Какво правиш с мен?

— Нещо много хубаво. Показвам ти небето.

— Какво небе? Аз… о, не, това е горещина! Огънят на ада!

— Още не! Разкажи ми какво стана по-нататък, искам да узная всичко — помоли той, без да изпуска от устата си влажното зърно.

— Това беше. Качих се в стаята ни и се скрих в леглото. И тогава… тогава усетих…

— … как между бедрата ти стана влажно и топло.

— Да! Откъде знаеш?

— Това е естественият език на женското тяло. На всяко женско тяло! А ти си истинска жена!

Ръката му притисна силно мекото хълмче и тялото й се разтърси от силна тръпка. Мартин засмука жадно зърната на гърдите й, като непрекъснато ги сменяше. Изабела се опита да каже нещо, но от гърлото й се изтръгна само гърлен стон. Топлата й гръд се вдигаше и спускаше неравномерно.

— Хвани ме с ръце — пошепна задъхано Мартин. — Събери прекрасните си гърди и ще целувам едновременно двете връхчета.

Тя го направи и много скоро започна да надава тихи сладостни викове. Цялото й тяло се изпълни с горещо вино, което пулсираше във вените, с малки светкавици, като запалени стрели от зъберите на крепостта, стрелкащи се в корема, с пламтящ нектар, който се изля между бедрата й. Всички тези нови, могъщи чувства се събраха в средата на тялото й, под корема, съсредоточиха се, втвърдиха мускулите и се загърчиха като предсмъртна битка на ранено животно. След минута Изабела усети внезапното освобождаване от непоносимия натиск — сякаш нещо се разпука в нея. В утробата й се изля течен огън, пред очите й затанцуваха звезди и пъстри кръгове. Тя се вкопчи отчаяно в къдриците на Мартин, извика задавено и в сърцето й се надигна диво ликуване. Тялото й се сгърчи под напора на огнените вълни, които я заливаха една след друга.

Мартин положи мокрото си от пот лице върху гърдите й и се вслуша в неравномерното й дишане.

— Какво… какво беше това? — заекна тя, когато задиша по-спокойно.

— Позволих ти да надникнеш в рая — отговори шепнешком той.

— Господи, боже мой! — простена невярващо тя.

— Заболя ли те?

— Не, изобщо не! А ти? — Тя вдигна изненадано глава.

Мартин лежеше до нея напълно облечен. Очите й се разшириха от смайване. Мартин й обърна гръб и се надигна. Не искаше тя да забележи възбудата му. Задиша дълбоко, за да се успокои.

— Хареса ли ти? — попита нежно той.

Изабела засрамено прикри гърдите си.

— Беше… странно. Но не разбирам защо не го направи като онова момче.

Мартин се усмихна и натъпка ризата в панталона си.

— Има различни начини да дариш удоволствие. Това беше само един от тях.

— Но тогава… аз вече не съм девица!

— Напротив! Ти си недокосната. Само дето не си вече толкова невинна. — Гърленият му смях я уплаши още повече. Тя се огледа объркано, после плъзна поглед по тялото му.

— Може би ти изобщо не притежаваш… дяволски рог?

Мартин я зяпна смаяно, очите му се разшириха от изненада. После избухна в луд смях.

— Най-добре е да го разбереш сама! — извика той и бързо излезе от стаята й.

Изабела седна на ръба на леглото и притисна ръце между коленете си. Устните й се движеха трескаво.

— Велики боже, какво ми стори той? Света майко, правилно ли беше да му позволя да го стори? Защо не паднах мъртва на пода? Защо ми хареса? Защо сетивата ми са объркани и изпитвам такава наслада? Аз не исках! И сега не искам! Или? — Тя падна на колене и сплете ръце за молитва. Опря лакти на ръба на леглото и обвинително вдигна поглед към тавана. — Помогни ми, защо не ми помагаш? Какво да правя? Да се поддам ли на желанието? Но това е грях, това е изкушение! Как да се браня?

Тя опря глава в дюшека и затвори очи. Мракът й подейства благотворно, но внезапно пред вътрешния й взор се натрапи друг образ — фигурата на строен млад мъж с добре оформено голо тяло, яркосини очи и изкусителна усмивка на устните. Образът на Мартин, обгърнат от ярка светлина; каквато заобикаля светците. Мек вятър развяваше къдриците му и той протягаше ръка към нея — а тя жадуваше да я докосне. Изабела напрегна взор, за да открие дяволския рог, който всеки мъж носеше пред тялото си. Остана много разочарована, защото не видя нищо подобно. Коремът му беше плосък и гладък и преминаваше без прекъсване в мускулестите бедра.

— Това не може да бъде! — пошепна тя и рязко отвори очи. Спомни си, че когато Мартин лежеше върху нея, беше усетила натиска на рога му. Той беше мъж, истински мъж с всичко необходимо! Дяволският рог беше част от него. Тя щеше да го види, и то много скоро. Устните й се изкривиха в дяволита усмивка. Почакай, разбойнико Мартин! Ако си мислиш, че си ме победил, много се лъжеш. Ще те победя със собствените ти оръжия! Не, с моите оръжия! Жената не е слаба, макар да изглежда такава. Ще има да се чудиш, Мартин от Трейтнар!

Изабела седеше начело на дългата трапеза редом с Мартин. Имаше предостатъчно прясна бира, сварена от усърдните слугини. Младото пиво бързо замая главите на присъстващите и настроението се повиши. Груби шеги хвърчаха през трапезата, някои мъже привлякоха жените в скутовете си и разголиха пищните им гърди.

Изабела сведе поглед, но не се поддаде на желанието да избяга от трапезата и остана. От време на време Мартин й хвърляше учудени погледи, но си мълчеше. Беше взел твърдото решение да не обръща внимание на капризите й. С желязна воля потискаше желанието да я грабне в обятията си. Трябваше да й покаже кой е господарят тук. Нямаше да й позволи да го води за носа. Тя беше негова заложница. Единствената цел, която преследваше със задържането й, беше да наложи исканията си пред княза. Всичко друго можеше да почака.

Думите на Рудолф пареха в душата му като удари от камшик. Най-лошото беше, че Рудолф бе казал истината. Не, в плана му нямаше място за любов! Любовта към тази жена можеше да стане опасна. Тя му пречеше да мисли и действа свободно. Тя сковаваше ръцете му, сърцето му, волята му. Тя препятстваше осъществяването на плана му, забавяше възстановяването на правото му, на честта и доброто му име. Колко дълго още трябваше да живее с този позор — да остане прокуден, нарочен за убиец на императора, търсен от закона? Сладкото лице на принцесата не беше в състояние да изличи позора му. Дори крехкото, невинно и заедно с това толкова чувствено тяло, което властно го канеше да се наслади на всички радости и удоволствия, които можеше да му предложи, не му беше достатъчно. По дяволите, никога вече не биваше да проявява слабост, да протяга ръце към нея, да целува устните й, да милва прекрасните й гърди… От гърлото му се изтръгна измъчен стон и хората, които седяха близо до него, го изгледаха учудено. Мартин бързо надигна канчето с шумяща бира и го изпразни на един дъх. После се почеса по гърба и огледа дългата трапеза.

— Напълно забравих, че днес е петък. Забравихте ли какво бях заповядал? Всички трябва да се изкъпят!

Мъжете и жените замлъкнаха, всички погледи се устремиха към Мартин. Той отметна глава и се изсмя сухо.

— Какво седите тук и се наливате с бира? Какво сте ме зяпнали? Къде са огньовете, на които се топли вода? Не виждам нито един!

Слугините скочиха да съберат дърва. Скоро запалиха няколко огъня. По-яките извадиха от кладенеца ведра с вода и приготвиха няколко големи съда в една от стаите.

— Първо напълнете моето ведро! — заповяда Мартин и устните му се извиха в усмивка. — Искам пръв да се насладя на радостите от къпането. Констанца ще ми прави компания. — Той се протегна и разпери ръце.

— Не! — прозвуча решителният глас на Изабела.

Мартин беше толкова изненадан, че замръзна насред движението. Очите му се разшириха, устата зяпна смаяно.

— Как да разбирам това не? — попита объркано той.

— Аз ще се окъпя с вас, рицарю Мартин!

Смайването на лицето му скоро бе заменено от невярващо подхилване. Всички на масата бяха чули думите на Изабела и я зяпнаха с изненада, възхищение и известна завист. Само черните очи на Констанца святкаха като въглени от потискания гняв. Ала никой не й обръщаше внимание и тя остана тихо в ъгъла, очаквайки нова покана от Мартин.

Рицарят стана от стола си и протегна ръка на Изабела. Все още не вярваше, че тя ще изпълни обещанието си.

— Така да бъде — изрече той и лицето му засия от радостно очакване.

Изабела колебливо улови ръката му. С триумфална усмивка той я съпроводи под одобрителното мърморене на присъстващите през голямата зала към стаята, определена за баня. Изабела се стараеше да върви с достойнство и да придаде повече твърдост на крачките си.

Голямото ведро, напълнено с топла вода, ги очакваше в средата на помещението. По ръба бяха наредени няколко свещи и потапяха стаята в приглушена светлина. Капаците на прозорците бяха затворени. Ухаеше на лавандула и брезова зеленина. Мартин нетърпеливо прогони слугинята. Тя остави стомничка с вино на пейката до ведрото и избяга навън.

Изабела остана до вратата. Ведрото беше голямо — имаше място поне за четирима души. Този съд обикновено се използваше за мачкане на гроздето през есента.

— Съблечи се — заповяда Мартин. Изабела сведе засрамено глава, когато той смъкна вълнената риза и развърза панталона. Очите му святкаха развеселено. — Можеш да оставиш булото на главата си. Така е прилично.

Изабела стисна зъби и се опита да не гледа, докато Мартин сваляше ботушите и панталона си. Когато остана гол, той се протегна доволно и се качи на ниската дървена пейка. Изабела го погледна скритом. Мартин беше с гръб към нея, докато проверяваше температурата на водата в съда. Беше строен, но мускулест, краката му бяха учудващо прави за мъж, прекарващ по-голямата част от живота си на гърба на коня. Под светлата кожа играеха добре тренирани мускули. Стройните бедра преминаваха в твърд, стегнат задник. Хълбоците бяха тесни и добре оформени. Къдравата руса коса падаше свободно по широките рамене. Преди да влезе във ведрото, Мартин извърна глава и улови изпитателния поглед на Изабела. Устните му се разтегнаха в многозначителна усмивка. Лицето на Изабела се обля с топла червенина. Тя сведе глава и задърпа шнуровете на корсажа си.

Мартин се отпусна в топлата вода и въздъхна блажено. Облегна глава на ръба и затвори очи.

— Прекрасно е — каза след малко той и зарита с крака. — Ще дойдеш ли най-после?

Изабела отвори корсажа си и пусна роклята на пода. Само тънка ленена риза, стигаща до коленете й, остана между чувството за срам и любопитните му сини очи. Очевидно смяташе да влезе във ведрото, без да свали ризата.

— Не бива така — промърмори развеселено Мартин и посочи ризата.

Изабела дишаше накъсано. Сърцето й биеше в гърлото, виеше й се свят. Мартин обхождаше с поглед тялото й и на устните му играеше странна усмивка.

— Подай ми виното — заповяда той и протегна мократа си ръка.

— Не съм ти слугиня — изсъска ядно тя.

— О, така ли? А каква си тогава? — Мартин се засмя и я опръска с топлата вода. Ризата залепна за тялото й и очерта ясно прекрасните му форми. Усмивката му стана още по-широка, а Изабела се изчерви до корените на косите.

Младата жена стисна устни и напълни чашата с вино от стомничката. Подаде я на Мартин, който отпи голяма глътка. Изабела се покачи внимателно на пейката и стъпи върху ръба на ведрото. Стъпалата й потърсиха опора между горящите свещи. Остана там и погледна Мартин право в очите.

Рицарят остави чашата и вдигна поглед. Изабела стоеше над него като статуя. Дългата коса беше разпусната по гърба, главата й беше сведена. Тялото й беше момичешки стройно и стегнато, кожата бяла и кадифено мека — вече я познаваше. Малките гърди бяха твърди като ябълки, мокрият лен на ризата ги обвиваше като втора кожа. При тази гледка го обзе силна възбуда и погледът на сините очи стана мек и замъглен. Не смееше да заговори, докато очите й не се откъсваха от неговите.

Без да отделя поглед от него, тя свали предизвикателно бавно презрамките на ленената риза от раменете си. Мартин преглътна мъчително и по тялото му потече горещ поток. Изабела свали и втората презрамка. Раменете й блестяха като седеф на фона на светлината от свещите.

Мартин се раздвижи неспокойно и стисна до болка чашата в шепата си.

Тънките пръсти на Изабела се плъзнаха по тънката материя на ризата и платът поддаде, но остана полепнал по гърдите й. Тя отвори леко устни и ги навлажни с език.

Мартин видя блясъка на зъбите й, кръстоса крака и отчаяно се опита да се пребори с неудържимия напор в слабините.

Изабела сведе още малко глава и със загадъчно изражение мушна пръсти под плата на гърдите си. Мартин издаде гърлен стон и очите му запариха. Не смееше да мигне. Изабела нежно плъзна плата по китките си, но гърдите й останаха покрити от ръцете.

Мартин отвори уста и изпъшка.

— Продължавай — пошепна едва чуто той.

Тя видя вцепененото, напрегнато лице и се усмихна. Внимателно, сякаш държеше в ръка току-що излюпено пиленце, отвори пръсти. Показа му гърдите си, сякаш бяха екзотични плодове. По кожата й блещукаха водни капки. Мартин неволно си помисли за захаросани ябълки. Ръцете й продължиха надолу, свалиха ризата от стройната талия, разголиха пъпа. Тя отново мушна пръсти под плата и ги плъзна по меката заобленост на хълбоците. Мартин спря да диша. Изабела премести тежестта си върху другия крак. Бутна една свещ във водата, после още една, докато бавно сваляше ризата си. За момент спря, ръцете й останаха под корема. После изведнъж пусна ризата и тя се свлече в краката й. Ръцете й закриха интимната област.

Мартин извика задавено. Чашата падна във водата. Изабела плъзна едната си ръка по корема, другата по бедрото и Мартин се взря замаяно в русия триъгълник между бедрата. В следващия миг тя падна върху него и двамата потънаха в топлата вода. Мартин имаше достатъчно ясна мисъл, за да я прегърне и привлече към себе си. Тя се подаде над водата, пое шумно въздух и се отдръпна. По раменете и гърдите й се стичаше вода. Мартин жадно протегна ръце към нея, за да докосне мечтаното тяло. Едновременно с това усети коленете й между бедрата си.

Изабела коленичи във водата и се наведе над него. От гърдите й капеше вода. Мартин отвори устни и пое капките. Тя сведе бавно горната част на тялото си, докато розовите връхчета на гърдите й намериха устните му. Той ги засмука нежно и Изабела се хвана здраво за ръба на коритото — толкова силно беше връхлетялото я чувство. Коремът й затрепери, тя се поддаде на напора и се притисна към него. Едновременно с това усети, че има власт над този мъж. Той лежеше под нея и водата стигаше почти до ушите му. Гърдите й бяха върху устните му, ръцете му притискаха хълбоците й. Изабела се отпусна тежко върху него и лицето му се озова под водата.

За момент Мартин загуби самообладание, загреба безпомощно с ръце. Успя да се залови за раменете й и я отблъсна от себе си. Тя се удари в стената на коритото и на свой ред затърси опора. Гъвкав като змия, той се хвърли върху нея.

— Какво беше това, лудетино? — попита дрезгаво той и силните му пръсти се сключиха около шията й. Изабела затвори очи, за да не вижда мрачното му лице. Ръцете й се потопиха във водата, за да помилват тялото му. Пръстите й докоснаха мъжествеността му и тя нададе зарадван вик. И той имаше своя дяволски рог, онази странна, ужасяваща, и заедно с това възхитителна част от тялото, която живееше свой собствен живот!

Когато пръстите й се сключиха около члена му, Мартин потрепери. Наполовина изненадан, наполовина развеселен, той я остави да го милва и разхлаби хватката си.

Изабела се надигна и демонстративно вдигна двете си ръце във въздуха с дланите напред.

— Не бях аз — проговори през смях тя. — Ще ми дадеш ли чаша вино?

Мартин усмихнато поклати глава, докато се протягаше за стомничката и другата чаша. Наля вино и подаде чашата на Изабела. Тя отпи глътка и се изправи на колене. Гърбът й беше абсолютно изправен и гърдите й щръкнаха като зрели ябълки. Наведе чашата и бавно изля виното в свивката на шията си. Мартин проследи като омагьосан как рубиненочервените капки потекоха между розовите хълмчета. Малките червени вадички го привличаха неудържимо. Наведе се и предпазливо попи с език няколко капки. Прокара върха на езика си по вдлъбнатинката между гърдите й и въздъхна доволно. Никога не беше вкусвал толкова прекрасно вино!

Изабела зарови пръсти във влажните му къдрици. Притисна главата му към гърдите си и Мартин простена задавено. Светлото й тяло сияеше във водата като на русалка. Дългите, нежни ръце играеха като водни растения. По повърхността на водата се образуваха малки водовъртежи.

Той обхвана хълбоците й и настани загубилото тежестта си тяло върху себе си, като едновременно с това се отпусна назад. Сви краката в коленете, за да има опора, и облегна гръб на стената на ведрото.

Ръцете й се плъзгаха по тялото му. Тя се наслади на играта на твърдите мускули под плоския корем, отиде по-надолу и усети между пръстите си възбудената му мъжественост. Нервно прокара връхчето на езика си по устните и този малък жест доведе Мартин почти до лудост. Изабела усети с учудване как членът му се втвърди още и запулсира. Очите й се разшириха от изненада, когато Мартин облегна глава на ръба на коритото и изстена. Той затвори очи и се опита да овладее треперенето, което го бе обзело. С мек натиск притисна хълбоците й към своите. Тя разтвори крака и коленичи върху тялото му.

— Погледни ме — изрече тя тихо, но заповеднически. — Искам да те гледам в очите.

Мартин отвори широко очи и я изгледа с невярваща усмивка.

— Изабела! — пошепна смаяно той.

Тя се опря върху бедрата му и бавно се отпусна върху него. Той усети нежната мекота между бедрата й, наслади се на радостното очакване, когато върхът на пулсиращия му член намери входа към тялото й. Двамата спряха за миг и погледите им се потопиха един в друг, сякаш се колебаеха дали да направят тази последна, решаваща стъпка.

Мартин шумно пое въздух, мускулестата му гръд се подаде за момент от топлата вода. В същия момент вдигна хълбоците си и притисна Изабела към тялото си. Тя нададе изненадан вик и се вкопчи в раменете му. Насладата и болката се смесиха с гняв и блаженство. Ръцете му обгърнаха крехката й талия и я приковаха към долната част на тялото му, която се задвижи в буен ритъм. Водата се разплиска на всички страни. Силните му движения повдигаха лекото й тяло, тя загуби опората на коленете си и се почувства набучена на кол или пронизана от рога на диво животно. Краката й обгърнаха хълбоците му, тя се хвана за него като удавница. Пред очите на Мартин се завъртяха червени кръгове. В лицето му пръскаше вода. Голите им тела се плъзгаха, триеха се силно, докато накрая се сляха в едно. От гърлото му се изтръгваха гърлени стонове, Изабела също стенеше сладостно. Той я прегръщаше здраво и тя усещаше ръцете му като сигурна закрила. Опряла буза на гърдите му, тя се плъзгаше ритмично нагоре-надолу. Всичко беше вода, топлина, движение. Изабела отвори уста и плъзна език по гърдите му, докато той засилваше ритъма на движенията си. Това нежно докосване го подлуди. Вълните се затвориха над главата му, насладата в тялото му се съсредоточи в едно-единствено място в слабините му. Той нададе вик и се заби дълбоко в тялото й. Експлозията в самия център на същността му беше толкова ярка, че го заслепи и той затвори очи. Усети тръпките, които разтърсиха тялото й, и тайнствената горещина във вътрешността й. Очите й бяха широко отворени и тя го гледаше с безгранично учудване. Той я притисна с все сила и не посмя да разхлаби хватката, сякаш се боеше да не я загуби.

Двамата останаха дълго време неподвижни. Бавно, съвсем бавно напрежението освободи телата им. Изабела сведе поглед и свали ръцете си от раменете му. Бузите й бяха зачервени, тя дишаше тежко. Обзет от дива нежност, Мартин отново я притисна до гърдите си. Потърси влажната й уста и прошепна задавено:

— Ти ме подлудяваш, Изабела. — Засмука топлите й устни и се отдели от нея едва когато тя затрепери. Водата беше изстинала. Мартин я изнесе на ръце от ведрото и я уви в голяма кърпа. Тя се отпусна на пейката и не помръдна. Проследи с поглед как той се изтри с кърпата и облече чисти дрехи. Странно топло чувство се разпространи в тялото й, парализира крайниците й и тя се почувства уморена. Той го забеляза и се усмихна.

— Ще изпратя някоя слугиня да ти помогне да се облечеш — каза той, вече на вратата.

Изабела поклати глава.

— Искам да остана сама — отвърна тихо тя.

— Наистина ли?

— Да, ако ти не желаеш да останеш с мен.

Мартин се обърна за миг и я погледна изпитателно.

— Не — рече тихо той. — Жаден съм. — И затвори вратата отвън.

11.

Изабела седеше на ръба на леглото си и скучаеше. Отново и отново пред вътрешния й взор минаваха картини от петъчната баня. Беше й мъчно, че не можеше да ги задържи. Ето какво било да се любиш с мъж!

Срам, възбуда, объркване и желание се бореха в нея. Как щеше да го погледне в очите, след като двамата се бяха забавлявали така безсрамно? Срамуваше се не само от Мартин. Всички хора от замъка знаеха, самата тя го беше заявила в пристъп на безумна дързост! Мартин сигурно се беше похвалил със завоеванието си. Тя бе слушала много пъти безсрамните разкази на мъжете — грубите шеги и неприличните забележки не бяха за ушите на дама! Дали и Мартин беше говорил по същия начин?

От няколко дни Изабела се промъкваше тайно в кухнята, за да си вземе нещо за ядене, докато другите седяха на трапезата. Никой не я търсеше, Мартин също не се интересуваше повече от нея.

Ала колкото по-дълго седеше в самотната си стаичка, толкова по-бързо се разсейваше срамът от онова, което беше сторила. Копнежът да го повтори се засилваше с всяка минута. Напиращото желание неумолимо гонеше съмненията. Тя се бе отдала на Мартин — случилото се не можеше да се върне, а ако беше съвсем честна към себе си, трябваше да признае, че самата тя го желаеше. Напротив, искаше да го преживее отново — тръпките в корема, туптенето на сърцето, лудостта на сетивата… Как ли щеше да бъде, ако го направеха не във водата, а тук, на нейното широко легло…

Изабела чакаше и се надяваше напразно. Мартин не влезе нито веднъж в стаята й, макар че тя всеки ден го наблюдаваше от прозореца си. Мъжете се упражняваха да си служат с оръжията, понякога седяха в двора, разговаряха и се шегуваха. Често се случваше Мартин да се изкачи сам в галерията с бойниците и да остане там часове наред, загледан в далечината.

Цялото й упорство, цялата й враждебност към него се бяха разтворили в топлата вода на голямото ведро. Изабела копнееше за милувките му, за страстните целувки, за настойчивите движения на хълбоците му. Само при мисълта за онова, което бяха преживели заедно, тялото й се разтърсваше от сладостни тръпки. Колкото повече мислеше за това, толкова по-силно я измъчваше желанието. Неведома сила я тласкаше към него и много скоро й стана все едно какво мислеха другите за нея. Само да усети отново жадните му устни, нежно милващите я ръце, горещия му дъх…

Решена да се бори за щастието си, тя скочи и излезе от стаята. Огледа изпитателно пустия двор. Когато пророкът не отива при планината, планината трябва да отиде при пророка, каза си сърдито тя.

Забеляза Мартин и застина насред движението. Двамата с Констанца стояха в един ъгъл. До тях се виждаше кошница със зеле. Разговаряха за нещо, което Изабела не можеше да чуе. Ала тя видя ясно жадния поглед на Констанца, устремен към лицето на Мартин, ръцете й, които обхванаха хълбоците му. Той се опитваше да й обясни нещо, засмя се, когато тя упорито издаде долната си устна. А после я привлече към себе си и я целуна!

Изабела нададе остър вик и двамата се стреснаха. Мартин се обърна и я погледна изненадано. Изабела усети как лицето й пламна от срам. В стомаха й заседна камък, обзе я луд гняв.

Мартин моментално пусна Констанца и несъзнателно я отблъсна от себе си. Изабела впи гневен поглед в лицето на съперницата си. Констанца също се изчерви. Тъмните й вежди се събраха и тя изгледа с омраза принцесата. Ето каква беше истината! Мартин не се тревожеше толкова за пратеника, нито беше нервен заради предстоящите преговори с княза. Тя беше виновна за състоянието му — тази руса отрова, тази надменна, жестока принцеса, която дори не се държеше като дама!

— Змия! — изсъска Констанца, грабна кошницата и се отдалечи бързо. Беше готова да издере сините очи на Изабела, но беше сигурна, че Мартин ще се намеси в нейна защита. Никой нямаше право да докосва с пръст високопоставената му пленница!

— Мръсница! — изфуча в отговор Изабела и проследи Констанца с отровен поглед. После се обърна към Мартин, който стоеше пред нея с леко смущение. Ала се овладя много бързо.

— Радвам се да те видя — промълви с усмивка той.

— Аз обаче не се радвам! — Очите на Изабела изпущаха светкавици и той забеляза възхитено двете отвесни бръчици на ясното чело. В същия миг ги усети и тя и гневът й се усили. — Копеле! — Вече не се опитваше да овладее вълнението си. — Получи, каквото искаше, и сега ме захвърляш като стар парцал. Не ти ли хареса да се любиш с принцесата, та пак потърси простата селянка?

— Изабела! — Възмущението на Мартин беше напълно искрено. Направи крачка към нея и протегна ръце. — Ти не разбираш! Аз само исках…

— Спести си лъжите, развратнико! Дадох ти невинността си и сега апетитът ти е утолен. Ти ме обезчести, унижи, изнасили, сега не съм нищо повече от една жалка уличница и изобщо не се сещаш да дойдеш да ме видиш!

— Какво говориш, Изабела? Ти го поиска, ти ми се отдаде доброволно!

— О, така ли? Значи напълно съм изгубила ума си. Тогава изобщо не помислих, че след това няма да искаш да ме видиш. Толкова ли беше лошо? Или Констанца го прави по-добре от мен?

Изабела даде воля на разочарованието си. Малките й ръце бяха стиснати в юмруци. Хвърли се срещу Мартин и го заудря по гърдите. Той сграбчи китките й и с мъка я задържа. На лицето му беше изписано пълно стъписване.

— Успокой се, Изабела, моля те! Хайде да поговорим разумно!

— Не искам да говоря с теб, искам да те набия! — Тя се опита да освободи китките си, за да го удари отново.

Естествено, той беше по-силен от нея, но това не го направи по-щастлив. Какво й ставаше? Наистина ли ревнуваше от Констанца? Нима не усещаше, че Констанца не представлява опасност, че цялата му любов принадлежи на нея?

Изабела престана да го напада. Изхълца и се отдръпна. Той я привлече към себе си и притисна лицето й до гърдите си.

— Ох, малкото ми глупаче, какво става в красивата ти главичка? Нима не проумяваш, че обичам само теб?

— Това ли беше доказателството за любовта ти? — изплака тя. — Защо целуна Констанца?

Мартин безпомощно поклати глава.

— Това е нещо друго. Аз харесвам Констанца и ти го знаеш. Много пъти съм споделял леглото си с нея. Но това свърши. — Той я погледна настойчиво. Тя го виждаше едва-едва зад потоците от сълзи и не му повярва.

— Защо тогава не идваш повече при мен? — попита тихо тя.

— Това ли искаш? Да вляза отново в леглото ти?

Изабела кимна засрамено. Мартин я погледна изпитателно.

— Нищо повече ли не искаш? — Изабела поклати глава и Мартин я отблъсна грубо. — Какво тогава те различава от Констанца? — попита злобно той и я остави.

Изабела го проследи с разширени от ужас очи. Защо беше толкова гневен? След това закри лицето си с ръце и заплака отчаяно.

Някой докосна рамото й и Изабела подскочи уплашено. Обърна се бавно и не повярва на очите си. Пред нея стоеше Матилда! Погледна я изумено и се опита да каже нещо, но Матилда я изпревари.

— Чух и видях всичко — каза тихо тя. — Хайде да отидем в стаята ти. — Посочи тъмния коридор и Изабела закрачи безмълвно натам. Матилда я последва.

— Видя ли какво става, когато се забъркаш с някой мъж! — изфуча разярено Изабела.

Матилда приседна мълчаливо на ръба на леглото и зачака приятелката й да се успокои.

— Първо ти прави мили очи, шепне в ухото ти сладки думи, ласкае те, а когато достигне целта си и бедната жена прояви слабост, губи интерес и се обръща към следващата! И как се чувства тогава жената? Като нещастно изоставено плашило!

Бушуваща от справедлив гняв, Изабела ходеше напред-назад с разпуснати коси, намръщено чело, издадена брадичка и стиснати юмруци. Наистина прилича на плашило, развявано от бурния есенен вятър, помисли си неволно Матилда и тихо се засмя. Изабела спря и я погледна смаяно.

— Какво смешно има? — попита раздразнено тя.

— Прощавай, но изглеждаш толкова… странно. Когато си гневна, не само ти се образуват бръчки, ами и ушите ти се запушват.

Изабела се ококори от изненада и челото й се изглади. За да се увери, тя го опипа с два ръста и с облекчение установи, че двете дълбоки бръчици са изчезнали.

— Какво каза за ушите ми?

— Запушват се — повтори Матилда. — Иначе щеше да разбереш какво ти каза Мартин. А може би умът ти не е схванал какво искаше да ти намекне с думите си?

Изабела се учуди още повече и нервно захапа долната си устна.

— По дяволите, Матилда, наистина ли съм толкова глупава, че не проумявам скрития смисъл в думите му? — попита направо тя.

— Вие ругаете, Ваше Височество! — извика шокирано Матилда и в следващия миг се разсмя.

Изабела се усмихна смутено.

— Остави тези глупости, Матилда! Не знам какво да правя. Повярвах, че го обичам истински, но винаги, когато мисля за него, изпитвам див гняв. Повярвах, че той също ме обича, а днес го видях да целува Констанца. — Тя седна на леглото до Матилда. — Как е при теб и Рудолф? И вие ли се гневите един на друг?

— Не, никога. Чувството между нас е прекрасно, толкова хубаво, че понякога изпитвам болка. Усещам теглене в сърцето, тръпки в стомаха, кръвта ми пулсира неудържимо. Чувството е много съкровено, то е дълбоко в нас.

— И как го постигате? Изпитвате ли постоянно желание да сте заедно?

— Ако говориш за телесното, изпитваме го често, разбира се. Но много по-силно е желанието за близост. Правим много неща заедно, винаги сме близо един до друг. Когато мъжете се упражняват с оръжията, аз съм там и го наблюдавам. А той седи до мен, когато чистя зеленчуци или кърпя дрехи. Обичаме да си говорим.

— Говорите си? За какво?

— За нас. Той ми разказа всичко за досегашния си живот. Когато бил дете, обичал да ходи на лов с баща си и да го придружава на всеки турнир, в който участвал. По-късно баща му го дал в дома на съседния рицар, който го обучил за свой паж. Разказвал ми е много весели случки и вече имам чувството, че съм го познавала още като дете. По-късно придружил господаря си, който бил рицар на император Барбароса. Представи си, преди началото на кръстоносния поход Барбароса лично го провъзгласил за рицар, защото се отличил с особена смелост в похода срещу Хенри Лъва. Толкова се гордея с Рудолф!

Изабела мълчеше объркано. Значи двамата обичаха да разговарят? Нима това не беше губене на време? Защо рицарят Рудолф бъбреше по цели часове с любимата си? Тя поклати глава.

— Нима никога не си разговаряла с Мартин? — попита изненадано Матилда.

— Не.

— Какво правите, когато сте заедно?

— Караме се!

Матилда въздъхна съчувствено.

— Странна двойка сте вие, наистина! Постоянно се карате, после отиваш при него в банята, после пак се карате. — Тя избухна в смях.

— Не се смей, моля те. Наистина е така.

— А не бива! Любовта не е само леглото. Най-важното е да проявяваш интерес и разбиране към другия.

— А той проявява ли разбиране спрямо мен? — попита възмутено Изабела. — За интерес изобщо не може да се говори.

— Ако и двамата приберете рогата си, ако престанете да настоявате всеки на своето, може би ще се намерите. Повярвай, Изабела, той много те обича, но отново и отново се удря в стената от гордост и надменност, която си издигнала около себе си. Естествено, не иска да падне в краката ти, защото и той е много горд. Мъжете също обичат да ги ухажват.

— Какво? Не говориш сериозно!

— Напротив! Знаеш ли, аз тайно помолих ковача да направи от желязо малка лисица. Получи се красив медальон, който окачих на тънка кожена връв. Може би не знаеш, но Рудолф ме нарича рижа лисичка. Подарих му медальона и той толкова се зарадва, че загуби ума и дума. Сега постоянно го носи под ризата точно до сърцето.

— Това е наистина романтично — въздъхна Изабела, но изражението й бързо се помрачи. — Не бих могла да направя такова нещо — прошепна нещастно тя.

— Тогава се пребори със себе си и поговори с него! Поинтересувай се от съдбата му. Тя е повече от трагична. Той копнее да излее сърцето си пред близък човек, а за теб ще бъде много поучително.

— Как да го направя?

— Покажи кралско величие! Направи първата стъпка. Той ще ти благодари хилядократно.

— Така ли мислиш? — Изабела замислено прехапа устни.

— Повярвай ми, ще стане! — Матилда прегърна приятелката си и заключи насърчително: — Любовта е сложно нещо, но не чак толкова, че да не можем да се справим. А когато я преживееш истински, ще повярваш, че си била на небето.

Изабела вдигна поглед към тавана.

— Защо не съм вече там… — въздъхна тежко тя. — Но нагоре води много стръмен път.

След като размишлява цяла нощ над съветите на Матилда, Изабела стана с твърдото намерение да говори с Мартин. Намери го пред голямата зала. Една свиня се ровеше в купчината боклуци и той я прогони гневно. Изабела вдигна полите на роклята си и се опита да потисне отвращението си, но Мартин веднага го забеляза.

— Можете да се разходите на поляната отвън, Ваше Височество — произнесе язвително той.

Изабела спря пред него.

— Искам да говоря с теб — рече тихо тя.

— Вероятно си дошла да се оплачеш от мръсотията? — Мартин влезе в залата и тя го последва.

— Не, вече свикнах с нея — отвърна тя. — Иска ми се да изчистим отпадъците от сърцата си.

Мартин вдигна изненадано вежди. Изабела изглеждаше различна от друг път, но въпреки това трябваше да е нащрек. Твърде променливи бяха настроенията й, твърде стихийни — чувствата й. Не му се вярваше, че ще получи от нея нещо друго, освен упорство и горда враждебност. Вярно, беше му се отдала, но според него това беше само моментно настроение. Твърде често беше търсил от нея разбиране за душевните си терзания, ала досега не беше открил нито една искра в очите й. А вчерашната жестока караница му бе доказала, че тя копнее за тялото му и очаква с нетърпение да го приеме в леглото си. Защо не се интересуваше от сърцето му, от желанието му да си върне изгубената чест, от наранената му гордост?

Мартин прогони няколко пилета от масата и недоволно изтри повърхността й с ръкав. Хвърли бърз поглед към Изабела и попита тихо:

— Да не мислиш, че ми е приятно да живея така?

Изабела сведе глава.

— Представям си нещо по-добро — отвърна смутено тя.

— Ти видя замъка на Гундрам. Този замък беше мой. Там е домът ми, там е мястото, където искам да живея. — В гласа му прозвуча горчивина и той не направи опит да я прикрие.

След кратка пауза Мартин нареди на една от слугините да донесе вино и две чаши. Напълни своята до ръба и я изпи на един дъх.

— Не бива да пиеш толкова — прошепна Изабела.

— Това заповед ли е? — попита рязко Мартин и се намръщи.

— Не, в никакъв случай. Но пиенето не е решение.

— Това го знам и аз. Вече говориш като Рудолф!

Изабела неволно се засмя. Сложи ръка върху неговата и помоли:

— Разкажи ми какво се случи.

Мартин въздъхна и я погледна със съмнение.

— Наистина ли искаш да чуеш историята ми?

— Да, защото искам да се науча да те разбирам.

Той сведе глава и заигра с празната чаша.

— Никога няма да забравя онзи ден в Майнц, когато всички стояхме на площада пред катедралата. Нашият владетел излезе от божия дом и тълпата го посрещна с мощно ликуване. Император Фридрих бе решил да поеме кръста и да освободи Йерусалим и Светите земи от игото на неверниците. Денят беше двайсет и седми март, годината хиляда сто осемдесет и осма. Общо тринайсет хиляди души положиха клетва да вземат участие в кръстоносния поход. Беше направо невероятно, величествено!

Мартин замълча и се загледа някъде в далечината, сякаш искаше да върне картините от миналото. Изабела слушаше с огромно внимание и не смееше дори да диша. Усещаше, че това беше много важно за него.

— Гундрам беше един от рицарите в свитата на императора. Също като мен, като Рудолф и много други. Общо четири хиляди рицари последваха Фридрих в кръстоносния поход към Светите земи. Той умееше да въодушевява хората, да ги води. Беше известен с чувството си за справедливост. Всеки рицар мечтаеше да бъде като него. Естествено тази мечта беше неизпълнима, той бе недостижим. За съжаление никой от нас не желаеше да види, че междувременно императорът бе навършил шейсет и седем години и великолепната му червена брада беше осеяна със сиви кичури. В началото нямаше проблеми. Яздехме по течението на Дунав. Докато почивахме, организирахме турнири, императорът провъзгласи много пажове за рицари. Между Белград и Константинопол трябваше често да се отбраняваме срещу разбойнически банди. Византийският император Исак ни отказа обещаната подкрепа и дори взе в плен пратениците на императора. Трябваше да прекараме зимата в Адрианопол. Едва през пролетта византийците ни дадоха кораби, за да прекосим Хелеспонт.

Той млъкна отново и погледна изпитателно Изабела.

— Сигурно ти досаждам с приказките си. — В гласа му имаше умора.

— Не, в никакъв случай — побърза да го увери тя.

— Походът през Мала Азия беше безкрайно уморителен — продължи със запъване Мартин. — Храната и водата бяха оскъдни. Постоянно ни атакуваха бандити, завладяхме град Иконион само със смелостта на отчаянието. Не подозирахме, че ни очакват още по-страшни неща. Пред нас се простираше планината Таврия с остри върхове, нарязани склонове и бързи реки. Пресичането на планината почти напълно изтощи силите ни. В ранните утринни часове на десети юни лето господне деветдесето намерихме брод през реката Салеф. Озовахме се в живописна долина, където растяха тръстики, тополи и маслинови дървета. Императорът реши да направи почивка. Първо прекосихме реката и стигнахме невредими отсрещния бряг. Бяхме уморени и прашни от дългия път. Устроихме лагера си и много от нашите, между тях и императорът, се върнаха на реката да се измият. Пръв във водата влезе Барбароса, но само до коленете. Видях как изведнъж се сгърчи и падна по лице във вълните. Преди да сме успели да го хванем, течението го повлече. При това си удари главата в един клон и загуби съзнание.

— Каква трагична случайност! — извика ужасено Изабела. — Мъртъв ли беше?

— Да. Когато го извадихме от водата, вече не дишаше. Според мен причината беше изтощението, студената вода, възрастта му, сърцето. Цялата войска бе обзета от мъка и страх, скоро избухнаха караници. Много от рицарите потеглиха обратно — според тях походът беше провален.

— Между тях и Гундрам? — попита тихо Изабела.

— Всеки имаше право да реши свободно. Никой не спря завръщащите се. Командването пое Фридрих Швабски, синът на Барбароса, и онези, които пожелаха да продължат кръстоносния поход, тръгнаха с него. Той взе тялото на баща си и го погреба в Антиохия. Реши обаче да отдели костите и да ги постави в базиликата на Светия гроб. За съжаление не успя да го направи. Много от кръстоносците умряха от глад, болести и лишения. Само хиляда души стигнаха до Акон. Там умря и Фридрих Швабски. Аз също заболях от дизентерия и треска. Един кораб откара болните в Кипър. Две години живях при братята от ордена на Йоанитите, докато се възстанових достатъчно, за да се върна в родината.

Обзета от топло съчувствие, Изабела помилва ръката му.

— Много съжалявам — пошепна тя. — Причиних ти силна болка с глупавите си думи. Нямах представа какви лишения си преживял.

Мартин се изсмя горчиво.

— Разбираемо е, че тези новини не са проникнали зад стените на Светата църква. Въпреки че ние преживяхме целия този ужас в името на църквата!

Изабела засрамено сведе глава.

— А ние се молехме, обработвахме градинката с билки и шиехме. През това време хиляди храбри рицари са били погребани в чужда земя. — Тя изплака задавено. — Ах, Мартин!

Той я прегърна и се опита да я утеши.

— Не плачи, любов моя. Ние тръгнахме доброволно и с радост. В името на небесния господар бяхме готови да изтърпим всички несгоди.

Сините му очи бяха изпълнени с любов.

— Целуни ме — помоли тихо тя и Мартин сведе устни към изкусителната й уста.

— Скъпа моя Изабела, всичко е толкова сложно! Ако бях оставил костите си в Светите земи, сега щях да съм спокоен.

— О, не, дори не бива да мислиш за това! — Тя се вкопчи в него с все сила. — Всичко ще бъде добре!

— Не вярвам. — Мартин се извърна настрана и напълни чашата си. — Когато се върнахме, войниците на баща ти ни обезоръжиха и затвориха. Отначало нямахме представа в какво сме обвинени. Един ден ми казаха, че съм обявен за убиец на императора. Гундрам бе пуснал този слух, за да получи от княза моето ленно владение. Очевидно не очакваше да се завърна. Верни приятели ме освободиха, избягахме — останалото ти е известно.

— Господи, това е крещяща неправда! — извика възмутено Изабела. — Трябва да направим нещо, за да възстановим справедливостта!

— Опитах всичко. Но сега знам, че не биваше да постъпвам по този начин. — Той я прегърна отново. — Всичко щеше да бъде много по-просто, ако аз… ако не те обичах толкова силно! О, Изабела, какво направих!

Той я притисна до гърдите си и покри лицето й с целувки. Отчаянието му я разтърси до дън душа.

— Ще намерим начин да възстановят правата ти и да бъдем заедно — изрече задъхано тя, когато той я пусна.

— Аз не виждам такъв начин — пошепна той с безкрайна болка.

— Не се отчайвай, любов моя, аз ще съм до теб. Заедно ще се справим. Нашето оръжие е любовта!

Двамата отново се прегърнаха нежно, без да подозират, че не бяха сами в тихата зала. Зад завесата на вратата святкаха две черни като въглени очи, пълни с дива злоба. Докато двамата си разменяха горещи любовни клетви, Констанца ядно стискаше ръце в юмруци.

— Подъл предател! — шепнеха черешовите й устни. В душата й бе капнала отрова и намери добра почва в блатото на ревността.

Пътят минаваше между меки възвишения. На тъмнозелената поляна мирно пасеше черен кон. Собственикът му се бе облегнал на стъблото на стар дъб и наблюдаваше минаващите хора изпод полуспуснатите си мигли. По пътя вървяха селяни от околността, които носеха продукцията си на пазара, който се устройваше всяка седмица в полето под княжеския замък. Минаваха и търговци с колите си, пътешественици, куриери, просяци и безделници, които се надяваха да припечелят нещо на пазара.

Между многото хора, облечени богато или бедно, му направи впечатление млада жена, която вървеше сама. Тя не носеше вързопче, нито кошница, красивата й фигура не беше покрита с наметка. Виненочервената рокля се виждаше отдалече, гъстата черна коса беше разпусната по гърба. Сигурно отдавна беше на път, защото изглеждаше изтощена и гладна.

Орловият поглед на Дьо Казевил обхвана женствената фигура, пламтящите тъмни очи и прасковените бузи. Тялото му се напрегна, но той потисна напиращото желание, защото безпогрешният усет му сигнализира, че тази жена можеше не само да задоволи сетивата му. Остана неподвижен и проследи уморените й крачки. Едва когато тя се отдалечи достатъчно, той стана, без да бърза, оседла коня си и се метна на седлото. Тръгна след нея на почтено разстояние.

Когато се приближи достатъчно, подкара коня си в галоп. Профуча съвсем близо до нея и уж случайно я блъсна с крак. Младата жена изпищя и падна в праха.

Дьо Казевил дръпна юздите на коня си и се обърна. Непознатата се изправи и очите й срещнаха загрижения поглед на мъжа. Той скочи гъвкаво от коня си и отиде при нея. Коленичи и внимателно я прегърна.

— Неутешим съм — заговори с топъл глас той. — Пострадахте ли?

— Не, не — заекна смутено тя. — Аз… ох… мисля, че коляното ми…

— Дайте да видя. Аз съм лекар и мога да ви помогна. — Вдигна полата й и огледа одрасканото коляно. — Добре е да го почистя и превържа, за да не се възпали — продължи със същата загриженост той.

— Не е нужно, благородни господине, не си правете труда.

— Аз съм виновен за падането ви — възрази той, — затова няма да ви оставя сама на пътя. А като лекар съм задължен да помагам на ранените. — Той се усмихна и усмивката смекчи острите черти на лицето му. Властният му поглед се потопи в черните очи на момичето.

Без да губи повече време, той я вдигна на ръце и я отнесе край пътя. Положи я в тревата и извади от чантата на седлото си мехлем и тънки ивици лен. Почисти внимателно раната, намаза я с мехлем и я превърза.

— Как е името ви? — попита той, докато стягаше превръзката.

— Констанца — отговори тихо тя, загледана в красивите му ръце.

— И каква е целта на пътуването ви? — продължи уж между другото той.

— Отивам в замъка на княза. Трябва да му съобщя нещо важно.

— Аха. — Лицето на Дьо Казевил остана безизразно. Цялото му внимание беше посветено на раненото коляно. — Виждам, че идвате отдалече. През цялото време ли вървяхте пеша? С това ранено коляно няма да стигнете далеч.

— Ще се справя — отговори Констанца и се надигна.

Дьо Казевил й предложи ръката си и двамата направиха няколко крачки заедно. Младата жена куцаше силно и той поклати съчувствено глава.

— За съжаление не сте в състояние да вървите. — Острите му очи се впиха в тила на Констанца, която погледна безпомощно коляното си и спусна полата на роклята си. Тя пое дълбоко въздух и изведнъж се разхълца. — Недейте така, не е чак толкова лошо — произнесе утешително той и дружелюбно сложи ръка на рамото й.

— Знам — пошепна тя и извърна поглед. — Плача, защото… трябва веднага да отида при княза.

— Ако е само това… — засмя се Дьо Казевил. — Пътят ни е един и същ. Конят ми е млад и силен. Ще ви взема с мен.

Констанца го погледна смаяно.

— Искате да яздя с вас?

Дьо Казевил се засмя и черните му очи светнаха развеселено.

— Знам, че не е прилично да се качите на коня при непознат мъж. Но след като толкова бързате… Освен това съм ви задължен… — Нарочно остави изречението недовършено.

Констанца въздъхна тихо.

— Аз съм само едно просто селско момиче — обясни тихо тя. — С радост ще приема предложението ви.

Дьо Казевил кимна доволно и се метна на коня си. Дръпна се назад и вдигна Констанца пред себе си на седлото. Конят пое в умерено темпо към княжеския замък.

Равномерното люлеене много скоро приспа и без това изтощеното момиче. С доволна въздишка тя облегна глава на рамото на непознатия и затвори очи. Изобщо не забеляза как „лекарят“ отклони коня си от пътя и препусна по тясната странична пътека, която водеше към гората.

Гората тънеше в дълбок мрак, само жълтото сияние на малък огън пронизваше черната бездна на нощта. Силната миризма на печено месо проникна в носа на Констанца и я събуди. Огледа се стреснато, опитвайки се да съобрази къде се намира. Погледът й падна върху непознатия мъж, който седеше до нея и правеше чай в малка съдинка.

Когато тя се раздвижи, той обърна глава към нея и сиянието на огъня оцвети лицето му в червено и златно. Кимна й и с усмивка й подаде купичка с горещ чай.

— Наистина бяхте много изтощена — промълви той и гласът му предизвика тръпки по кожата й. В първия момент не бе сигурна дали да му благодари, или да се страхува. Но в момента нямаше друг избор. Отпи голяма глътка от ароматния чай и усети дълбока благодарност. Вдигна очи към него и му се усмихна.

— Много сте добър към мен — произнесе със запъване тя.

— Това е най-малкото, което можех да направя — отговори той, докато разрязваше печения фазан на тънки парчета. Нареди ги на голям лист, украси ги със стръкчета дива мента и подаде едно парче на Констанца.

— Подкрепете се! Кога за последен път сте се нахранили както трябва?

— Вече не помня — отговори тя и жадно посегна към месото. Беше готова да изяде целия фазан.

— Бавно, бавно, иначе ще ви стане лошо! — Той сложи в скута й парче хляб и я загледа как яде. Наля й още чай и я подкани да го изпие.

Констанца изяде всичко до последната трохичка и със смутена усмивка му протегна отново купичката си за чай. Крайниците й натежаха, отново й се доспа. Рупърт дьо Казевил й наля чай и седна до нея. Погледът му внимателно се плъзна по тялото й. Взе едно от красивите пера от опашката на фазана, който беше уловил в гората, и погали косата й. Погъделичка я по носа, по шията и мушна перото в деколтето на роклята. Сита, доволна, топла и ленива, Констанца се изкиска.

— Виждате ли, пак можете да се смеете — отбеляза Дьо Казевил и се приближи още малко. Тя се изтегна на дебелата наметка, която той бе разпрострял на земята.

— Прав сте, сега всичко ми се струва не толкова ужасно — отговори с въздишка тя.

Рупърт посегна към одеялото, привързано на седлото му, и го разпростря върху себе си и Констанца.

— Нощем става хладно — рече меко той и гласът му наподоби гукането на гълъб. — Искам да ви опазя от неправдите на света.

Върхът на перото отново се плъзна по шията на Констанца и продължи към брадичката и устните. Тя се засмя гърлено, надигна се и го хвана със зъби.

Мъжът се усмихна и се наведе над нея. Очите й заискриха кокетно. Той потопи поглед дълбоко в очите й и последните остатъци от съпротивата й се стопиха. Констанца протегна ръце към него и го привлече към себе си. Устните му бяха изкусително чувствени, ръцете му милваха тялото й така умело, че я разтърсиха блажени тръпки.

Изведнъж очите й се напълниха със сълзи и във възбудата й се примесиха хълцания.

— Малката ми — прошепна Рупърт до устните й, — очевидно имаш голяма мъка.

— Да — отговори, хълцайки, тя. — Голяма мъка. — Отново притисна устни към неговите и той я прегърна силно. Знаеше, че е пробил тънката корица и скъпоценното месо на мидата се е разтворило подканващо пред него.

Разтвори бедрата й и чу въздишката й. Веднага усети, че тя има опит, зарадва се на умелите движения на хълбоците й.

— Искаш ли да те направя щастлива? — пошепна в ухото й той.

— Люби ме, моля те, люби ме! — Ръцете й се впиха в раменете му, докато той се движеше в нея предизвикателно бавно. При това наблюдаваше внимателно влажните черешови устни, дългите тъмни ресници, които засенчваха очите й, слушаше думите, с които тя го подканваше да ускори темпото. За първи път от много време отново усети желание в слабините си, настойчив напор да се съедини с жена. Наслади се на момента, засмука пищните й гърди и погали дългите, стройни крака. Освободи я от роклята и покри сладостно извиващото се тяло със своето. Горещата й кожа се отри в неговата и Констанца изпита непознато дотогава блаженство. Отново и отново той прекъсваше темпото на сливането им и се оттегляше от нея, за да я отведе още веднъж и още веднъж към върха на блаженството.

Устните й непрестанно мълвяха горещи думички, шепнеха, въздишаха, съединяваха се с устните му, после нежно се плъзгаха по опънатата кожа на шията му.

— Ох… да… страхотно е… о, божичко!

Той подкрепяше гърчещото се тяло при всеки от оргазмите й и не й даваше да си отдъхне.

Констанца почти загуби съзнание. Намираше се в недействителна вихрушка от почти непоносима наслада, неизтощима страст и болезнен огън в слабините. Загуби всякакво чувство за време и пространство. Остана само тази неутолима жажда за сливане с чуждия мъж. Беше невероятно как той умееше да владее и направлява тялото си, за да й достави такова удоволствие. Отдавна вече нямаше сили да отговаря на движенията му, но той очевидно не го и очакваше.

Рупърт пъхна ръце под гърба й и леко повдигна хълбоците й. Задавени викове се изтръгваха от гърлото й. Струваше й се, че няма да понесе още дълго тази могъща страст. Чуваше бучене в ушите си, сякаш наблизо имаше водопад, по вените й течеше изпепеляващ огън, тялото й се разтваряше. Непознатият мъж я пронизваше с неизтощимата си страст, заливаше я с течен метал, волята му нахлуваше в нея и я завладяваше без остатък. Тя се загуби в прегръдката му, остави го да прави, каквото иска, предаде се на силния му ритъм, докато пред очите й затанцуваха ярки светкавици и от гърдите й се изтръгна викът на спасението.

Рупърт дълго държа в прегръдките си мокрото от пот, извиващо се в тръпките на екстаза тяло. Мина доста време, преди възбудата й да отшуми и да отстъпи място на приятна замаяност. Тя направи безпомощен жест, понечи да каже нещо, но гласът й отказа. Тялото й отново се разтърси от хълцания. Рупърт я притисна до гърдите си.

— Плачи, малката ми, изплачи всичко, което те мъчи.

От тъмните очи се изля солен поток. Тя плачеше и плачеше и се учудваше, че в тялото й се е събрала толкова много течност, която трябваше да се излее навън. Чувстваше се защитена и на топло в прегръдката му, притискаше лице към твърдата му гръд и вдишваше аромата на кожата му. Той я бе обгърнал с ръце и крака и тя беше като в пашкул.

— Каква е мъката ти? — прозвуча тихият, гъргорещ глас, който вибрираше в гръдния кош.

— Той ме предаде — изхълца тя.

— Кой ти причини това зло?

— Онзи жалък негодник, онзи Мартин! Заради една принцеса. Аз съм само едно просто селско момиче. Но откакто тя дойде в крепостта…

— О, принцеса значи… Това наистина е много лошо от страна на Мартин. Нима не те обича?

— Досега вярвах, че ме обича, много пъти ми се е клел в любов. Но после… после… — Тя захълца отново.

Рупърт я прегърна по-силно.

— Какво стана после? — попита меко той.

— Ами появи се проклетата принцеса. Тя е дъщеря на княза и той я взе за заложница. Тя го омагьоса и вече не е в състояние да мисли за нищо друго. Накрая отиде в леглото й.

От очите й отново потекоха сълзи и намокриха гърдите му. Той притисна устни в косата й. Тя не можеше да види, че очите му блестяха тържествуващо. Ръцете му милваха гърба й и отново я разтърсиха сладостни тръпки. Като въздишаше и плачеше едновременно, тя плъзна ръце към слабините му.

— При това онази изобщо няма понятие как да ощастливи един мъж — заговори обвинително тя. Помилва фалоса му и се възхити на необикновената му големина.

— Той очевидно не е могъл да те оцени, онзи… как се казваше, твоят рицар?

— Мартин! Рицарят Мартин от Трейтнар! Не, наистина не, макар че след всяка нощ, която прекарвахме заедно, ме уверяваше колко съм добра. Обаче тази Изабела с детско лице и мършаво тяло му завъртя главата.

— Той е глупак — отбеляза Дьо Казевил и с учудване усети, че Констанца беше много сръчна в разпалването на мъжката похот. Остави я да действа и се усмихна доволно. Каква простота в това възхитително тяло!

— Значи ти напусна неверника? — Това беше по-скоро твърдение, отколкото въпрос.

— Да, защото искам да си отмъстя! — В гласа на Констанца прозвуча упорство.

— Правилно си постъпила — промърмори Рупърт. — Който отблъсне жена като теб, не заслужава нищо друго. Сигурно си изминала дълъг път?

— От четири дни вървя пеш. С кон щях да стигна за ден и половина. Рицарят обитава един изоставен замък на юг от тук.

— Бедното ми момиче. Сигурно си предприела това рисковано пътуване, за да се върнеш у дома?

Той продължи да я милва, докато ръцете й масажираха члена му.

— Аз нямам дом. Реших да ида при княза и да му съобщя къде държат в плен дъщеря му. Може би ще ме възнагради и ще мога да започна нов живот.

— Сигурно ще те възнагради. Князът е добър човек.

— Познавате ли го? — попита учудено Констанца.

— Естествено. Аз съм неговият личен лекар. Познавам го отвън и отвътре.

Двамата се засмяха. Той се притисна към нея и Констанца затвори очи с въздишка.

— Мисля, че няма да мога да го направя още веднъж — изрече със съжаление тя.

— Не ти ли хареса първия път?

— Всичко ми е… подуто! — Въпреки мрака той забеляза червенината по лицето й и се засмя тихо.

— Няма от какво да се срамуваш. Ти си прекрасна жена. Има още много начини да изпиташ удоволствие. Искаш ли да ти ги покажа?

— Да — пошепна тя.

— Тогава се обърни, легни по гръб.

— Какво? — Тя се изкиска несигурно, но изпълни искането му.

— Свий коленете и ги раздели! — Ръцете му се плъзгаха успокояващо по гърба й. — Не се бой, няма да ти причиня болка. — Тя се отпусна веднага, той коленичи зад нея и обхвана хълбоците й. — Забрави Мартин и глупавата принцеса. Сега ще видиш небето и никога вече няма да поискаш друг мъж. Ти наистина заслужаваш особена награда.

Рицарят Гундрам от Оксензал и васалите му чакаха в едно от оскъдно обзаведените помещения, в които подслоняваха рицарите. На простата маса имаше кани с вино и бира. Мъжете се наливаха отдавна, пееха, ревяха и се смееха високо. Никой не забеляза облечения в черно мъж, който от доста време стоеше на вратата и наблюдаваше пиршеството с пренебрежителен поглед.

Гундрам пръв улови някакво движение на вратата, вдигна глава и потрепери. Закаленият в битки рицар всеки път потръпваше от появата на черния непознат. Тъкмо днес не го очакваше. Веднага забеляза саркастичния блясък в черните му очи.

— Ето как чакате пратеника — промърмори презрително Дьо Казевил.

— Защо не? Ако иска да иде при княза, трябва да мине оттук. — Гундрам вдигна чашата си и я изпи на един дъх.

— В това състояние няма да забележите дори стадо волове, което минава през портата на крепостта — отвърна новодошлият.

Черните му очи изпущаха светкавици, които улучваха Гундрам право в сърцето.

— Защо? Нима вече е пристигнал? — попита объркано той.

Лицето на чужденеца остана неподвижно, но очите издадоха унищожителните му мисли. Гундрам очевидно притежаваше мозък на врабче.

— Много пъти съм се чудил защо трябва да ви помагам да мислите — промърмори Дьо Казевил и тонът му стана еднозначно обиден. Гундрам посегна към меча си, но мъжът в черно само се изсмя. — Доведох една млада дама, която желае спешно да говори с княза.

Гундрам се извърна настрана и поиска да му налеят още вино.

— Е, и? Какво ме засяга това? — попита надменно той.

Дьо Казевил се озова с няколко бързи крачки до масата и изби чашата от ръката му.

— Вдигайте ленивия си задник от пейката и вървете в залата за аудиенции! Седнете на трона на княза и се постарайте поне веднъж да използвате мозъка си! — изсъска ядосано той.

Гундрам все още не разбираше нищо.

— Но защо? — попита тъпо той. — Князът е на лов!

Дьо Казевил пое дълбоко въздух и мускулчетата на лицето му заиграха.

— Точно така! — кимна той и сграбчи Гундрам за жакета. Със сила, която никой не подозираше у стройния мъж, вдигна тежкия рицар и го блъсна пред себе си към изхода. — Оправете си дрехите, по дяволите! Приличате на уличен разбойник!

Нито един от седящите около масата не посмя да се притече на помощ на Гундрам. Всички останаха като вкаменени по местата си, само проследиха двамата с поглед.

Констанца чакаше послушно пред обора, както й беше наредил дружелюбният мъж. Почти съжаляваше, че на сутринта бяха продължили пътуването си. Едвам седеше на седлото и през цялото време си спомняше за невероятната наслада, изживяна през нощта. Гневът и тъгата й от изневярата на Мартин се изпариха без остатък. Въздишайки от блаженство, тя се облягаше на гърдите на Дьо Казевил и се наслаждаваше на телесната му близост. Отпочиналият кон препускаше като вятър и двамата стигнаха в замъка още предобед.

— Готово! — извика й отдалече Рупърт и Констанца се стресна. За първи път, откакто беше тръгнала на път, изпита страх.

— Как да се държа пред княза? — попита с треперещ глас тя.

— Аз ще бъда до теб — успокои я той и се усмихна. Взе ръката й и я поведе към главната къща. Спря пред тежката врата на залата за аудиенции и й кимна окуражително. — Почакай тук, ще дойда да те взема! — Открехна вратата и хвърли изпитателен поглед към Гундрам. Рицарят се беше настанил във владетелското кресло и на лицето му все още беше изписано неразбиране.

Дьо Казевил се ухили коварно.

— Днес ще се поупражнявате в управлението на княжеството, за което мечтаете — каза му саркастично той, обърна се и отвори вратата.

Галантно взе ръката на Констанца и я въведе в залата.

— Поклони се! — пошепна й той и я натисна надолу.

Констанца едва не падна на пода, докато Дьо Казевил направи само намек за поклон и отново прониза Гундрам с черния си поглед.

— Уважаеми княже — заговори високо той, — позволете да ви представя Констанца. — Ухили се злобно на тъпото изражение на Гундрам и си каза, че много скоро това щеше да се промени. — Младата дама се познава с дъщеря ви и ще ви съобщи интересни неща.

— С дъщеря ми? — попита смаяно Гундрам и Дьо Казевил беше на път да загуби свръхчовешкото си самообладание. Този безмозъчен кретен наистина не заслужаваше да го подкрепя. Но Гундрам беше воин, а Дьо Казевил нямаше никакво намерение да си цапа ръцете. Рицарите и войниците щяха да щурмуват разбойническото гнездо, а той щеше да свърши истинската работа.

— Вести от Изабела, княже — обясни с мек глас Дьо Казевил, сякаш говореше на вдетинен старец.

Гундрам изръмжа нещо неразбрано.

— Аз си мислех, че князът е много по-възрастен — пошепна развълнувано Констанца.

— Е, отдавна е минал най-добрите си години — отговори подигравателно Дьо Казевил. — Не се страхувай, и той е човек. — Обърна се към трона и продължи високо: — А сега, скъпа Констанца, разкажете на княза всичко, което разказахте на мен. За Мартин, за Изабела, за далечния замък…

Той се отдръпна назад и Констанца попита уплашено:

— Отивате ли си вече, господине?

— За съжаление — отговори с усмивка той. — Имам задължения. Князът ще ви възнагради. Нали, княже, сведенията си струват?

При споменаването на Мартин и Изабела, Гундрам се бе изправил и лицето му изразяваше пълно смайване. Опита се да се усмихне, но се получи само крива гримаса. За късмет Констанца не го видя.

— Да, разбира се, че ще я възнаградя — отговори бързо той и впи поглед в апетитното момиче.

— Моля ви, княже, не бъдете груб с младата дама. Мартин е измамил доверието й и бедното момиче е много уплашено. Но пред мен изля сърцето си и се надявам да каже същото и на вас.

Той хвърли на Гундрам подигравателен поглед, в който вложи цялото си пренебрежение, и тихо излезе от залата.

12.

Пълната луна потапяше местността в призрачна млечнобяла светлина и огряваше бледото лице на Мартин. Той се взираше в далечината, без да забелязва нещо. Усети, че не е сам, но не се обърна.

Изабела усещаше физически напрежението му. Пратеникът Валтер трябваше отдавна да се е върнал. Какъв отговор щеше да донесе, ако изобщо се върнеше? Изабела се страхуваше от този отговор, независимо какъв щеше да бъде.

Тя застана до него и също се загледа в непрогледния мрак. При други обстоятелства щеше да възприеме тази пълнолунна нощ като романтична, и близостта на Мартин щеше да накара сърцето й да се разтупти. То и сега биеше силно, но причината беше друга. Докато се мяташе неспокойно в леглото си, през главата й минаваха все едни и същи мисли, натрапваше й се все едно и също заключение: ако князът се съгласи с ултиматума на Мартин и го реабилитира, той ще си навлече омразата и отмъстителността на Гундрам, а може би и на други рицари. За да укроти гнева на Гундрам, князът ще му даде дъщеря си за жена. Гундрам вече бе извоювал това право с победата си в турнира. Изабела беше убедена, че въпреки лъжата си, той няма да изпадне в немилост пред баща й.

И втората възможност: ако князът не се съгласи с ултиматума на Мартин, войниците му много скоро ще обсадят полуразрушения замък. Това означаваше ужасен край за Мартин.

Тя застана до него — дребна, крехка, нежна. Той въздъхна, привлече я в прегръдките си и се уплаши от бялото й лице.

— Господи, Изабела, ти трепериш! От какво те е страх?

— Не, не ме е страх, просто нощта е хладна — отговори бързо тя, но страхът беше изписан на лицето й.

Мартин трябваше да е сляп, за да не го забележи. Заля го хаос от противоречиви чувства и го обзе гняв. Беше много разтревожен за Валтер, опасяваше се, че му се е случило нещо. Усети безмълвния въпрос на Изабела и си пожела тя да го премълчи.

Тя посегна колебливо към ръката, която бе опрял на стената, и помилва пръстите му. Мартин отново отправи поглед към далечината и заговори:

— Не мога да върна живота назад, любов моя, и не искам. Не съжалявам, че лежах в прегръдките ти, но за нас двамата няма общо бъдеще, все едно какво желаем.

— Не бива да говориш така! — Страхът стегна гърлото й. — Не ме оставяй сама, Мартин, не ме отблъсквай!

Той издиша шумно и поклати глава.

— Твоят произход изисква да сключиш политически брак. Колкото и да ме обичаш, това няма да промени нищо.

— А ти? Не ме ли обичаш? — Тя го погледна умолително.

— Обичам те повече от всичко на света. Никога не съм обичал друга жена както обичам теб. Но това не е важно, чуваш ли? Това няма значение!

— Не си прав, Мартин, разбира се, че има значение! Любовта може да промени света. Аз съм сигурна, че имаме общо бъдеще.

Той сложи ръка на рамото й и двамата се загледаха към посребрената равнина, над която минаваше луната. Всеки потъна в мислите си. И двамата бяха неспокойни.

След малко в галерията прозвучаха стъпки и Мартин се обърна изненадано. Беше Рудолф.

— Не искам да ви преча — заговори тихо той, — но трябва да поговорим. — Хвърли бърз поглед към Изабела и сведе глава.

— Опитай се да поспиш — каза й тихо Мартин и тя кимна.

Знаеше, че няма да заспи, но трябваше да се оттегли. Мина бързо по галерията и спря в тъмната сянка под стълбичката. Никога в живота си не беше подслушвала, но страхът я принуди. Мъчителната неизвестност трябваше най-сетне да има край!

— Не си ли забелязал, че Констанца е изчезнала? — попита Рудолф веднага щом двамата приятели останаха сами.

— Констанца ли? Не, защо?

— Не знам от колко време я няма, но съм разтревожен.

— Няма ли я? Къде може да е отишла? И защо?

— Питам теб. Все пак с нея бяхте… доста близки.

Мартин го погледна стреснато.

— Господи! — прошепна той. — Мислиш ли, че си е отишла заради Изабела?

— Не знам дали си е отишла, или просто е избягала, без да помисли. Във всеки случай е заради Изабела. Ти посвети цялото си внимание на принцесата и тя страдаше.

— Аз обичам Изабела и не мога да направя нищо — извика възбудено Мартин.

— Според мен Констанца разсъждава другояче. Ти и тя живяхте като мъж и жена и аз съм сигурен, че тя е хранила известни надежди.

— По дяволите, Рудолф, тя знаеше, че никога няма да се оженя за нея! — изфуча Мартин.

— Защо да е знаела? Ти си лишен от правата си, от рицарската чест и си на едно стъпало с нея. Какво значение има произходът в сегашното ти положение?

— Но аз… — Като забеляза погледа на Рудолф, Мартин замлъкна. — Честно казано, не бях помислил за това — призна той. — Въпреки това Констанца би трябвало да знае, че аз не мога да се оженя за Изабела.

— Това няма нищо общо. Тя видя, че ти обичаш Изабела, и това разкъса сърцето й.

Мартин въздъхна дълбоко, за да си възвърне самообладанието.

— Какво направих, господи, какво направих?

Изабела клекна под дървената стълба и притисна ръце върху устата си, за да не изпищи. Какво изпитание им предстоеше?

— Погледни! — извика тихо Рудолф и вдигна ръка. Посочи към края на гората, където от мрака се отдели фигура на ездач. Луната стигна зенита си и освети местността. Светлината й беше толкова силна, че хвърляше сенки. Конят вървеше бавно, сякаш носеше тежък товар.

Мартин и Рудолф се загледаха напрегнато към самотния ездач. Той вървеше право към замъка, макар и съвсем бавно. С ужас познаха червено-белия жакет, който мъжът носеше над ризницата, и главата на бик, която украсяваше шлема му. Конят спря на хвърлей камък пред стената и рицарят хвърли вързопа в ръцете си на земята. Двамата зад зъбера най-сетне разбраха какъв беше този вързоп, проснат сега на поляната: пратеникът Валтер!

— Поздрави, господа рицари! — извика подигравателно Гундрам. — Нося ви отговора на княза! — Лицето му се разтегна в широка усмивка. Мартин и Рудолф стояха зад бойницата и не смееха да се помръднат. Рудолф се овладя пръв, спусна се в двора и вдигна тревога.

— Не беше нужно! — извика през смях Гундрам. — Не ви остава нищо друго, освен да освободите Изабела!

— Никога!

— Да не мислите, че съм изминал този дълъг път само за да хвърля пред портата един труп? — Конят му описа кръг. В блестящата козина се отразяваше нощното небе. Отново прозвуча ужасяващият му смях. Той вдигна дясната си ръка и като призраци от блатото от тъмната сянка на гората се отделиха стотина сенки.

Мартин усети грозен натиск върху гръдния си кош. Ето как изглеждаше краят на мечтите му.

— Разбрахте ли, че не ви остава друг избор? — ухили се Гундрам. — Предайте се и ще ви пощадя!

— Сериозно ли? Това ще е първият път, когато ще повярваме в думите ви, Гундрам! — отговори язвително Мартин.

— Давам ви думата си на рицар!

— Вашите думи са черни гарвани, които вещаят гибел. Езикът ви е раздвоен като на змия. А честта ви е омърсена с кръвта на верните ми хора!

— Отивате твърде далече, Мартин! Забравяте в какво положение се намирате!

Мартин знаеше много добре в какво положение се намира. В безизходно!

Рудолф събра всички мъже на двора и им заповяда да се въоръжат. Нямаше да се предадат без бой. Но и той беше наясно, че няма да се справят с превъзходството на войниците.

— Предайте се! — настоя още веднъж Гундрам. — Давам ви време до разсъмване. С първите слънчеви лъчи ще нападнем замъка. Тогава никой от хората ви няма да оцелее!

Той обърна коня си и препусна обратно към гората. Другите ездачи изчезнаха.

Мартин слезе от галерията, за да разпредели постовете, после отиде при Рудолф. Погледна в загриженото лице на приятеля си и кимна. Нямаха нужда от думи, за да се разберат. Съзнаваха, че са загубили.

— Иди при нея — каза тихо Рудолф. Мартин го погледна със съмнение. — Върви, върви — повтори успокоително той. — Ако нападнат, ще вдигна тревога.

Непосредствено след появата на Гундрам Изабела бе изтичала в стаята си. Най-лошите й опасения се бяха потвърдили. Сега неизбежно щеше да се стигне до битка. Но тя все още вярваше, че Мартин има сили да се изправи срещу Гундрам. Естествено, не се поддаваше на илюзията, че Гундрам е дошъл сам. Но й се искаше да вярва, че хората на Мартин ще съумеят да се справят с трийсет-четиридесет войници.

Мартин затвори вратата зад гърба си и спря. Лицето му беше сериозно, сякаш разбираше, че съдбата се е обърнала срещу него. Но искаше още веднъж, още само един път да остави жестокостта на света зад вратата на тази стая.

— Реших да намина да видя как си.

Тя стоеше пред него дребна и крехка в простата си рокля. Косата падаше свободно по раменете й, току-що изчеткана.

— Да — кимна тя и се опита да отиде при него, но краката отказаха да й служат.

Мартин пристъпи към нея и тя се уплаши, че пороят на чувствата ще я залее и ще я отвлече незнайно къде. За да се пребори със стихията, отчаяно протегна ръце към него. Той я прегърна, задържа я здраво и усети треперенето й. Вълната ги връхлетя, тя захълца и скри лице на гърдите му. Той помилва утешително косата й и пошепна нещо, което тя не разбра. Думите бяха топли и успокояващи, и треперенето й отслабна.

Мартин взе лицето й между ръцете си и видя сълзите, които мокреха бледите бузи. Целуна я, както не я беше целувал никога досега. В целувката беше вложено желание, което вече не я караше да се страхува. Тя го прегърна, ръцете й помилваха гърба му и той усети как по кожата му пробягаха сладостни тръпки.

За миг устните им се отделиха, двамата поеха дъх и се погледнаха.

— Благодаря ти, че дойде — пошепна тя.

— Никога нямаше да си простя, ако не бях дошъл — отговори също шепнешком той.

Обгръщаше ги златен здрач, сътворен от светлината на луната в намасленото платно на прозореца.

Той я побутна към леглото и тя потрепери от напора на желанието. В тялото й пламна огън. Той я привлече към себе си, целуна я отново и мълчаливо отвърза избродирания колан на талията й. Изабела наблюдаваше ръцете му с огромно внимание. Устните й бяха леко отворени и връхчето на езика се плъзгаше възбудено по тях. Той вдигна поглед към нея и този малък жест отново го доведе до екстаз. Постара се да се овладее и отговори на погледа й със същата съсредоточеност и сериозност. Плъзна ръце под роклята и докосна бялата й кожа. По тялото й отново пробяга тръпка и тя не се опита да я потисне.

Мартин свали роклята от раменете й и я пусна на пода. Тънката долна риза прилепваше към тялото й. Той прокара пръсти по фината материя, за да усети въздействието й. После се наведе и целуна мястото, където започваха гърдите й.

Изабела отметна глава назад и затвори очи. Слепешком посегна към него, улови простата вълнена риза и развърза връзките на шията. Когато мушна ръце под ризата, усети тръпките в мускулите му навсякъде, където го докосваше, горещината на корема, усети острите косъмчета, които покриваха кожата, и спря върху зърната на гърдите, които се втвърдиха под милувките й.

После вдигна ризата и я измъкна през главата му. За момент двамата се разделиха и той посегна във въздуха, търсейки опора. В мига на слепота, когато тя свали ризата през главата му, той се почувства безкрайно сам. Обзе го страх, че Изабела ще изчезне. Желанието му беше толкова силно, че слабините му болезнено пулсираха. Днес щеше да даде воля на всичко онова, което досега беше потискал с цялата сила на волята си. Не можеше да се брани срещу нещо, което идваше от най-съкровената му същност, от дълбочината на душата му. Изпита внезапен страх, че го бе завладяло нещо, което не можеше да контролира. Свали тънката риза от раменете й и обхвана твърдите й гърди, които се свиха под докосванията му. Потърси с устни малките розови зърна, плъзна език около тях и нежно ги засмука.

— Моля те! — изохка Изабела, опитвайки се да се справи с вцепеняващата слабост в крайниците си. Седна на ръба на леглото и проследи с внимателен поглед как той разтвори кожения колан на панталона си и небрежно го захвърли на пода. Откопча грубия ленен панталон и Изабела протегна ръце към него, защото искаше тя да го свали. Той се учуди, че тя пое инициативата и го съблече, без да сваля поглед от него. Не изпитваше срам, нейното лице също остана спокойно. Защо да се срамуват от нещо, което беше извън тяхната власт? Не само телата им се носеха едно към друго като водни лилии, тласкани от течението, но и душите им, най-съкровените им тайни излизаха на повърхността и се стремяха към съединение.

Изабела докосна нежно възбудения му член и го разгледа внимателно. Това не беше любопитство, а топло чувство на интимност, което й отнемаше страха. Тази част от тялото на любимия мъж щеше да влезе в нейното тяло и да стане част от нея. Докосна го меко с върховете на пръстите си, наведе се и го помилва с устни, плъзна език по връхчето му. Мартин затрепери и трябваше да затвори очи, за да се овладее. Той простена и зарови пръсти в косата на любимата жена. Тя вдигна глава към него и погледът й потъмня от дълбоко желание. Започна да милва ритмично втвърдения член, плъзна пръсти към русите кичурчета, които го заграждаха като златен облак и гъделичкаха бузите й. Усети, че езикът й му доставя безкрайно блаженство и че той едва се държи на крака. Отново обхвана с устни пламтящата главичка и всмука горещината й. Мартин извика и опря ръце на раменете й.

Тя го пусна, облегна се назад и се опря на лакти. Двамата се гледаха ненаситно, за да се насладят на голотата си, да утолят глада си един за друг, но не можеха да се нагледат.

Изабела се изтегна на леглото и протегна насреща му дългите си крака. Той остана прав, но фалосът му сякаш оживя и с всяка вълна на възбуда, която се изливаше в слабините му, потръпваше като хищна котка преди атака. Изабела наблюдаваше възхитено тази игра, докато езикът й се плъзгаше чувствено по устните. Както винаги, този жест предизвика силна възбуда у Мартин и той бе разтърсен от силни тръпки. Погледът му се премрежи от болката, която му причиняваше мъжествеността му.

Съвсем бавно Изабела отвори краката си и той се вгледа в меките златни кичурчета между бедрата, осветени от единствената свещ в стаята. Коленичи на матрака и сведе лице, за да целуне най-съкровеното й място, средоточие на желанието му. Там беше средата на света, началото на живота и той се стремеше да се върне към него. Усети сладката, топла миризма на страстта и съзнанието му се замъгли. Затвори очи и шумно издиша въздуха от дробовете си. Езикът му предпазливо намери пътя до портата на интимността. Някъде много отдалече до ухото му достигна стонът й, прекъсван от сладостни въздишки.

Като впрегна цялата си воля, той се отдели от нея и се надигна. Над очите му беше паднала мъгла, която замрежваше погледа му. Кръвта шумеше във вените му като бърз планински поток.

Изабела също се надигна и обхвана с две ръце твърдия като камък член. Мартин изпита чувството, че с този жест тя бе завладяла най-дълбоката му същност. Тялото му последва мекия натиск на пръстите й и й позволи да го приближи към себе си.

Той проникна в огнената й утроба и чувствителната кожа на мъжествеността му се сгърчи. Отново издиша дълбоко, защото не искаше още първото докосване да го повлече във водовъртежа към черната пропаст. Слабините му тръпнеха нетърпеливо и той остана известно време неподвижен, докато отново стана господар на свръхвъзбудените си нерви. Опря се на ръце и я погледна с безкрайна любов. Тя лежеше под него, красивите й бели крака бяха разтворени, тялото й тръпнеше от очакване, меките златни кичурчета в слабините й се бяха объркали с неговия тъмнорус облак от коси и светлина.

Изабела вдигна ръка и помилва коравия, плосък корем, стегнат до болка, за да запази контрол. Слабините му отново потръпнаха и тя усети вибрацията във върховете на пръстите си. На лицето й изгря усмивка. Никога досега не беше докосвала тялото му, а го чувстваше добре познато. Той лежеше върху нея със спокойната увереност, че всичко, което правеше, беше за нея. Тя се учуди колко си подхождаха телата им, в каква хармония се съединяваха слабините им.

Лицето му отново се наведе към нея и тя се отпусна върху напълнените с конски косми възглавници, които подпираха гърба й. Той потърси устата й и когато устните им се сляха, се задвижи в нея.

Още когато Мартин се потопи в плътта й, Изабела изпита чувството, че в утробата й се е надигнала гореща, разпенена вълна, която се разпростря по цялото тяло и накрая удари право в мозъка. Опита се да се пребори със заплашващата я загуба на съзнание, предизвикана от движенията му, и захапа долната си устна, за да овладее възбудата. Застена в устните му, когато той се задвижи в нея, бавно и силно, използвайки цялата дължина на мъжествеността си. Предаде се на ритъма — едновременно движение на телата им, хармония на дишането, могъщи вълни, които връхлитаха и се отливаха. Това беше първична сила, стихия, която сля телата им. Устните му се движеха нежно по бузите й, по брадичката, слязоха по стройната шия към меката вдлъбнатина между гърдите. Тя притисна гърдите си една към друга, за да му даде възможност да целува и хапе и двете зърна, без да прекъсва движенията на слабините си.

Могъщите вълни, които обливаха тялото й и помрачаваха съзнанието й, сега се отляха назад, съсредоточиха се в гърдите и се засилиха неимоверно под милувките на устните му.

Тласкана от вълните на насладата, тя надаваше тихи викове, които се търкаляха през гърлото й и отлитаха като сребърни птици към виолетовото небе. Мартин отново се опря на ръце и погледна с възхищение чувствено извиващото се тяло под своето. Проследи надигането на хълбоците й, които посрещаха тласъците му, ситните капчици пот по кожата й, прилични на бисерна утринна роса. Изабела беше устремила поглед към равномерно движещите се слабини на Мартин, покрити с къдрави руси косъмчета. Тихият шум, идващ оттам, издаваше, че чашата е препълнена с нектара на удоволствието, и той бе готов да я изпие.

Мартин се усмихна и топлият му поглед я помилва. Изабела отбеляза с учудване промяната, която беше станала с лицето му. Напрежението се бе разсеяло, беше отстъпило място на топлина и интимност. Усмивката в очите му, леко отворените устни, зад които святкаха бели зъби, проникнаха толкова дълбоко в сърцето й, че й причиниха непоносима болка. Погледите им се сляха, потопиха се дълбоко един в друг и усмивката на Мартин изчезна. Той зачака съсредоточено начеващата експлозия, проследи постепенното стягане на всяка фибра от тялото си и концентрацията им в една-единствена точка.

Ритъмът на движенията му се ускори. Лицето на Изабела също се изопна от напрежението, което се трупаше във вътрешността й. Двамата дишаха в единен ритъм, движенията им ставаха все по-бързи и силни. Той потъваше в утробата й, тя се надигаше срещу всеки от тласъците му. В тялото на Изабела нахлуваха непоносимо сладостни и заедно с това болезнени тръпки и се съсредоточаваха в мястото, където мекият венерин хълм се разтваряше във влажни, подути устни. Очите й се разшириха в безкрайно учудване от способността на тялото й да изпитва наслада. Въздухът вече не й достигаше, натискът в нея стана непоносим. С цялата сила, която й бе останала, тя се устреми насреща му и в същия миг усети шоковата експлозия на плътта си. Дълбокият вик, който се изтръгна от гърдите му, стигна до нея много отдалеч, тялото му падна върху нейното и се разтърси от силни тръпки. Огнени талази я погълнаха и викът й се съедини с неговия в експлозията на страстта, която двамата не бяха преживявали никога досега. Тя усети как тялото й се разтвори, как топлината преля от нея и изпълни всяка частичка от съществото й и я повлече към дълбок, топъл мрак, който се затвори над главата й.

Изабела се събуди от странен шум: несвързани крясъци, бързи крачки, глух тътен. Огледа се объркано. Беше сама в леглото. Завивките бяха смачкани, отпечатъкът от тялото на Мартин още личеше. Тя го помилва нежно.

След миг вратата на стаята се отвори с трясък. На прага застана Матилда.

— Стани, Изабела, трябва да се махаме оттук!

— Какво има? — попита замаяно младата жена.

— Гундрам напада! Положението ни е отчаяно!

— Нашето положение? — Изабела се опита да размисли над думите на Матилда.

— Побързай, моля те! Трябва да се скриеш в кулата! — Матилда нетърпеливо потропваше с крак.

— Да се скрия ли? Ами ти? — попита Изабела.

— Аз ще се бия! — Матилда изскочи навън.

Изабела усети миризма на огън и нададе ужасен вик. Старият тръстиков покрив на главната сграда гореше! Обзета от паника, тя мина по тъмния коридор и излезе на двора. Там цареше ужасна бъркотия. Няколко души се опитваха да угасят горящият покрив с кофи вода, други мъкнеха камъни към галерията, за да ги хвърлят по нападателите, трети барикадираха портата с дебели греди. Глухият тропот идваше от стенобойната машина, с която войниците на Гундрам се опитваха да разбият портата.

Мартин стоеше в средата на двора и ръководеше защитата. Отчаяният му поглед беше устремен към портата, която всеки момент щеше да се отвори.

— Нападат стената! — извика Рудолф, който стоеше на една от бойниците.

— Още камъни! — изкрещя Мартин. — Вземете ги от кулата!

— Прекалено много са — каза Матилда, която беше изникнала незнайно откъде до Изабела, натоварена с камъни.

— Още греди на портата! — заповяда Мартин.

Изабела изтича при него.

— Какво да правя аз? — попита тя, кършейки ръце.

Той улови китката й и я повлече по стълбите към галерията.

— Какво правиш, за бога? — попита ужасено тя.

Гледката, която се разкри пред очите й, беше повече от страшна. Дълги редици войници се бяха строили пред замъка и щурмуваха стените. Горящи стрели описваха страховити дъги и търсеха уязвими места. Огънят се разпространяваше бързо в тръстиковите покриви и простираше навсякъде жадните си жълти пръсти. Главната сграда гореше цялата.

Мартин довлече Изабела до платформата на наблюдателната кула и я бутна между два каменни зъбера. Прегърна я и я притисна до себе си. С другата ръка опря в гърлото й кама.

— Прости ми, Изабела — прошепна той и по лицето му рукнаха сълзи.

— Какво правиш? — попита невярващо тя.

— Нямам друг избор — обясни Мартин, пое дълбоко дъх и извика с пълен глас: — Чуй ме, Гундрам! Ако искаш да получиш годеницата си жива, кажи на хората си да се оттеглят!

Гундрам вдигна ръка и стрелците спряха. Войниците сведоха оръжията си и зачакаха.

— Трябва да спечелим малко време — пошепна Гундрам, наведен над ухото на Вулфхард. — Оттегли се, вземи трийсет мъже, заобиколете замъка и нападнете отзад. Аз ще говоря с него и ще отклоня вниманието му.

Вулфхард кимна в знак, че е разбрал, обърна коня си и препусна към края на гората. Скрити от дърветата, войниците слязоха от конете и тръгнаха безшумно към задната страна на замъка, където срутените стени бяха защитени само от стръмна скала.

— Както виждаш, заповядах на войниците да спрат атаката — извика Гундрам, присви очи и видя смъртнобледото лице на Изабела, под което проблясваше кама. — Ти, жалко куче, ще си платиш за начина, по който се отнасяш към нея — изсъска през зъби рицарят и извика високо: — Хайде, сега трябва да спазиш думата си на рицар и да я освободиш!

— Думата си на рицар? — повтори подигравателно Мартин. — Аз вече не съм рицар, откакто ти ме обвини в убийството на императора!

— О, да не би да не си бил ти? — изсмя се Гундрам. — Всички са убедени във вината ти.

— Ти знаеш не по-зле от мен, че не съм убил никого. Излъга, за да получиш богатото ми ленно владение и Изабела за жена.

— Честно и почтено спечелих ръката на Изабела на турнира — изрева ядно Гундрам. — Тя е моя! Веднага я пусни!

— Ще я пусна, след като князът ме изслуша — изкрещя в отговор Мартин.

— Той не желае да те слуша! Князът няма да преговаря с един престъпник.

Треперейки от ужас, Изабела стоеше зад зъбера и се взираше във възвишението, където стоеше Гундрам. Дори от тази височина тя виждаше ясно мрачното, обезобразено от дълъг белег лице — наличникът на шлема му беше вдигнат. Устата му беше разтегната в подигравателна усмивка, ръцете бяха опрени на хълбоците.

Стоманеното острие вледени шията й. Мислите й се надпреварваха. Може би беше по-добре Мартин да я пожертва, вместо да падне в ръцете на Гундрам. Топлината на тялото му милваше гърба й и тя изпита отново сладостта от близостта му. Споменът от случилото се през нощта пареше в крайниците й. Отчаяна, тя се вкопчи в грубия му жакет и простена — той не носеше дори ризница!

— Мартин, нападат от скалата! — изкрещя в този миг Рудолф и хукна с изваден меч към задната част на двора, за да спре нападателите. Вулфхард бе успял да преведе хората си до разрушената стена и да се покатери на скалата. Войниците нападнаха в гръб защитниците на замъка и въпреки ожесточената съпротива ги изтласкаха към централната къща. В този момент Гундрам даде сигнал за нова атака и войниците му отново се хвърлиха към портата.

Мартин пусна Изабела и се хвърли към двора.

— Скрий се! — извика й през рамо той.

Изабела клекна зад най-близката бойница и отправи отчаяна молитва към небето. Чу ужасяващия трясък на чупещите се греди, когато войниците разбиха портата, и победните им викове.

С изваден меч Гундрам влезе начело на хората си в двора на замъка и се огледа. Искаше лично да убие Мартин.

— Махай се, той е мой! — изрева той на един от войниците си, който бе атакувал рицаря.

— Аз пък си мислех, че оставяш другите да вършат мръсната работа! — изсмя се подигравателно Мартин.

— С радост ще те изпратя в ада, негоднико! — отвърна Гундрам и скочи от коня.

Изабела се надигна и огледа двора. Лошо въоръжените селяни не бяха в състояние да спрат превъзхождащия ги противник. Плочите се обагриха с кръвта на онези от защитниците, които не бяха успели да се скрият навреме от мечовете на нападателите.

Но и къде да се скрият? Войниците проникваха в двора от всички страни. Сигурно бяха повече от двеста души, между които имаше и войници на баща й.

Пищящи жени избягаха в старата кула и барикадираха вратата. Започнаха да хвърлят камъни през прозорците, но няколко добре прицелени горящи стрели подпалиха вътрешността на кулата. Писъците на затворените отекнаха оглушително в ушите на Изабела. Стената на древната кула рухна с грозен трясък.

Къде беше Мартин? Ето го там — отбраняваше се ожесточено срещу яростно нападащия Гундрам, който размахваше меча си като побеснял. Гундрам беше могъщ противник и Мартин отстъпваше крачка по крачка. Единствено гъвкавите китки му позволяваха да парира ударите. Гундрам замахваше отново и отново, мечът му съскаше заплашително и падаше с металически звън върху острието на Мартин. Рудолф напразно се опита да пази гърба на Мартин и да отблъсне другите нападатели. Гундрам съзнателно изтласка противника си към горящата главна къща.

Мартин погледна отчаяно през рамо. Пламъците скоро щяха да опарят гърба му. Гундрам веднага се възползва от мига невнимание и заби острието на меча си в лявото му рамо. Мартин извика и падна на колене. Ала веднага стисна здраво зъби и се изправи. Вече не можеше да държи тежкия меч с две ръце.

Гундрам оголи зъби като вълк.

— Най-после си там, където исках да те пратя! — Широка усмивка разтегна лицето му. Дори не си беше направил труда да спусне наличника, толкова сигурен беше в победата си.

Мартин съзнаваше, че ще загуби, че всички бяха загубени! Но щом трябваше да умре, по-добре да се отбранява до последна капка кръв. Болката в рамото беше непоносима, дясната ръка, която стискаше меча, бързо отслабваше.

Гундрам забеляза слабостта на Мартин и в очите му светна лудост. Обзе го жаждата за кръв на ловец, помирисал близката смърт на дивеча. Мартин парира поредното нападение, но Гундрам направи финт с острието и със силен удар изби меча от десницата на противника си. В първия момент Мартин остана неподвижен, смаян от обезоръжаването си, с предчувствие за близката смърт. Погледна Гундрам право в очите, но в този миг изсвири стрела и той извика от болка. Извърна глава и погледна невярващо пронизаната си длан.

Гундрам се наведе и вдигна меча му.

— Бий се като рицар! — извика подигравателно той и му хвърли оръжието. Мартин го улови с лявата си ръка, но от раната в рамото му бликна кръв. Гундрам отново замахна срещу него и го принуди да отстъпи.

Мартин се спъна в нападалите камъни и падна назад в горящата сграда. Само след миг върху него се стовариха пламтящи греди.

— Не! — Безумният писък на Изабела сложи край на бъркотията в двора. Тя се спусна като вихър по тясната стълбичка, хвърли се към горящата къща и се опита да разбута гредите с голи ръце.

Гундрам я издърпа грубо от огъня.

— Махни се оттам, глупачко! Той е вече в ада. Не можеш да го спасиш. — И избухна в подигравателен смях.

— Ти си дявол, сатана! — изплака тя и се нахвърли с юмруци върху него.

Усети хладната броня под пръстите си и потръпна от металния звън, който издаваха ударите й.

Гундрам стоеше пред нея широко разкрачен, твърд и непоколебим като скала, и се хилеше. След малко я сграбчи за ръката и я повлече навън.

Метна се на коня и я сложи пред себе си на седлото. Подкара едрия жребец с шпорите и излезе в галоп през зеещата порта.

— Назад! — изрева той на хората си.

Спря едва на малката полянка сред гората и пусна Изабела на земята. Войниците се събраха около него, за да се погрижат за ранените. Мъртвите бяха изоставени.

Изабела не помръдваше. Лицето й беше застинало в бяла маска. Не забелязваше като става наоколо. В гърдите й тежеше оловна празнота. Всичко в нея беше изстинало, всички чувства бяха мъртви.

Не се учуди, когато доведоха красивата бяла кобила, подарък от баща й за рождения й ден. Гундрам очевидно е бил сигурен в победата си, щом беше довел и коня й. „Защо всъщност?“ — запита се изведнъж Изабела, но мислите не й се подчиняваха. Сърцето й беше обвито в лед, парализираща тежест сковаваше крайниците й. Позволи да я вдигнат на коня, защото нямаше своя воля. Когато потеглиха, невиждащият й поглед се устреми напред. С всяка миля, която я отдалечаваше от пушещите руини на разбойническото гнездо, болката в душата й растеше. Отчаянието я стискаше за гърлото. Мартин! Изведнъж всичко й стана ясно. Тя го обичаше! Сладката болка, която усещаше, щом го видеше, дори само при мисълта за него, мъчителният копнеж, горещината във вените, жаравата в утробата й — това не беше плътска наслада, не беше обикновена похот, а истинска любов. Той я владееше цялата. Усмивката му, нежността, смелостта, дързостта — и любовта му!

Разтърсиха я силни хълцания и тя опря глава върху високия ръб на седлото.

Гундрам я наблюдаваше отстрани и се подсмиваше. Изабела беше получила жесток урок и известно време щеше да страда. Дано случилото се да беше укротило буйния й нрав.

В края на пътя към небето стърчеше огромно колело. Изабела с ужас разпозна дребна фигура, чиито крайници бяха счупени и прекарани през спиците на колелото. Побиха я тръпки, когато позна виненочервената рокля и буйната черна коса, която вятърът развяваше свободно.

— Констанца! — пошепна задавено тя и притисна юмруци към устата си. — Какво са ти направили?

— Така постъпваме с предателите — отговори Гундрам и спря коня си. — Погледни я добре и запомни как се наказват предателите!

— Кого е предала? — попита с пресекващ глас Изабела.

Гундрам се ухили подигравателно.

— Как кого? Мартин! Как мислиш, от кого научих къде се намира убежището на прокудения и колко хора е събрал около себе си? Това беше детска игра!

— Защо сте я убили?

— Ти си глупачка! — Гундрам се намръщи гневно. — Предателството си е предателство! Може би трябваше да я възнаградя? Знам, че ти си я прогонила от леглото на Мартин!

Изабела се взря с безсилна ярост в лицето на рицаря. Стомахът й се сви на топка и тя повърна точно пред него. Не се опита да скрие отвращението си. То беше за него!

13.

Тихо, със смутени лица Маргарет, Розамунда и Виктория влязоха в стаята на Изабела и положиха върху леглото богато избродирана рокля от копринено кадифе. Това беше сватбената й одежда, поръчана лично от Гундрам за големия ден. Ала Изабела не удостои прекрасното творение от кадифе и коприна дори с един-единствен поглед. Стоеше до прозореца и се взираше в далечината. Момичетата стояха безпомощно зад нея. Никой не се радваше на предстоящата сватба, защото булката беше безкрайно тъжна. Принцесата седеше безволно в строго охраняваните си покои, очите й бяха зачервени и подути, но вече нямаше сълзи. Празно, изтощено тяло обгръщаше измъчената й душа.

Треперещите й устни се раздвижиха и гласът й отекна дрезгаво и сухо:

— Не знаех какво означава любовта, докато не срещнах Мартин. Няма друг мъж като него. Едва сега знам какво е истинска любов. Не романтични мечтания и копнеж по далечен, нереален образ, а страстна болка, която те привлича към другия човек като огромен магнит. Любовта е най-могъщото чувство, тя изключва всички други сетива. Как бих могла да живея редом с друг мъж? — Тя изплака болката си пред яркия летен ден и си пожела светът да се превърне в прах и пепел.

Най-страшното беше, че това прозрение бе дошло твърде късно. Никога нямаше да забрави грозния миг, когато горящите греди се срутиха над Мартин. Под тях бе погребана любовта й, целият й живот. Толкова изгубено време, докато се отбраняваше срещу помитащата сила на любовта, изправяше срещу нея гордостта и надменността си, обиждаше го и го нараняваше. При това той беше подвластен на същата дълбока сила, каквато изпитваше и тя, и вместо да й се поддадат, двамата се стремяха да я потиснат!

Сега й оставаше само безкрайната празнота — вътре в нея и около нея. Изабела изхълца отчаяно. Волята й за живот беше пречупена. Би дала всичко, ако можеше да падне мъртва на земята и да потъне в нищото. Копнееше за покой, за безкрайна тишина и дълбока забрава. Пръстите й се вкопчиха в каменната рамка на прозореца. Острата болка успокои развълнуваното й сърце. Дробовете й пареха, сякаш беше вдишала разяждащ дим. Прогони мисълта за Гундрам в най-далечния ъгъл на съзнанието си. Знаеше, че няма да застане с него пред олтара, това беше немислимо! По-скоро щеше да сложи край на живота си!

— Имате гостенка, принцесо — обади се стражът, който стоеше пред вратата й. Мина доста време, докато смисълът на думите проникне до съзнанието й.

Когато вратата се отвори, Изабела чу смаяните викове на момичетата и се извърна уморено. В следващия миг политна и едва не падна.

— Матилда! — Тя се взря невярващо в лицето на приятелката си, сякаш бе видяла призрак. В следващия миг двете се прегърнаха и захълцаха неудържимо. — Матилда, ти си жива! — изплака Изабела, отдалечи я от себе си и помилва лицето й, за да се увери, че не се беше излъгала.

— Да, жива съм — пошепна Матилда и отново се притисна към Изабела. — И не само аз — добави съвсем тихо тя.

Изабела престана да диша.

— Какво каза?

— Тихо, не викай! Всички сме тук! Рудолф, Якоб, Патрик и… Мартин!

Изабела изохка тихо и се свлече на килима.

— Помогнете ми, бързо! — извика Матилда и махна на момичетата. — Изабела припадна! — Всички заедно я отнесоха на леглото и я положиха внимателно върху завивката. Розамунда донесе студена вода и напръска бузите й. Изабела постепенно дойде на себе си и се огледа търсещо. Пламналият й поглед се впи в лицето на Матилда.

— Значи не е било сън, нито видение — пошушна тя.

Матилда поклати глава.

— Не, аз съм тук, при теб, от плът и кръв. — Тя й намигна окуражително и Изабела се надигна. Виктория побърза да пъхне няколко възглавници зад гърба й. Принцесата отпи глътка вино и жизнеността й бързо се възвърна. Погледът й спря върху корема на Матилда, който леко се издуваше под роклята от груб лен.

— Лъжа ли се или там расте един малък Рудолф? — попита Изабела и се усмихна за пръв път от много дни насам.

— Не, не се лъжеш. Това е плодът на нашата любов. Аз съм най-щастливата жена на земята!

Изабела кимна. Матилда сложи пръст на устните си и хвърли бърз поглед към момичетата. Изабела я разбра веднага.

— Оставете ни сами. Искаме да се помолим за щастливото избавление на Матилда — нареди тя.

Момичетата се оттеглиха послушно и Матилда седна на леглото до приятелката си.

— Навън гъмжи от хора — все гости, пристигнали за сватбата ти. Смесихме се с тях и никой не ни позна. Мъжете се крият, но аз не издържах. Трябваше да дойда при теб, да ти вдъхна кураж.

— Какво смятате да правите? Как е Мартин? Как оцеляхте при пожара? Със собствените си очи видях как Мартин бе погребан под горящите греди…

— По-спокойно, мила — усмихна се Матилда. — Мартин получи няколко много лоши рани, но това не го спря да дойде. Целта му е да принуди княза да го изслуша. Знае, че тук има много рицари, които ще се застъпят за него.

— Но това е лудост! — изохка Изабела. — Щом се покаже, войниците на баща ми ще го заловят и тогава…

Матилда поклати глава.

— Не и в църквата!

— В църквата? — повтори неразбиращо Изабела.

— Мартин ще открие лицето си в църквата, непосредствено преди венчавката. Това е осветена земя и никой няма право да го докосне.

— Каква смелост!

Матилда избухна в тих смях.

— Нима очакваш нещо друго от него?

— Не, разбира се. Той е дяволски дързък! — Изабела се облегна на възглавниците и въздъхна. — Господи, само да можех да го прегърна, да целуна устните му, да му кажа колко го обичам! Бях толкова зла с него, толкова надменна и ужасна! Ако знаеш колко пъти оттогава съжалих за поведението си! Но си мислех, че вече е твърде късно и ще се наложи да плащам за гордостта си.

Матилда улови ръцете й.

— Той знае, че го обичаш. Затова иска да направи невъзможното. Нали няма да го отблъснеш?

— Как бих могла!

— Хайде сега да те направим сияеща булка! Нали искаш да зарадваш очите и сърцето на Мартин?

— Разбира се, че искам! — Изабела скочи от леглото и повика момичетата.

— Сега ще си вървя, но ти обещавам, че ще съм наблизо — каза Матилда и смъкна булото над лицето си. — Нито дума на никого! — предупреди още веднъж тя и сложи пръст на устните си. Момичетата кимнаха съзаклятнически и тя излезе бързо от женските покои.

— Донесете студена вода да измия очите си! — заповяда Изабела. — Сигурно изглеждам ужасно. Не мога да изляза в този вид пред бъдещия си съпруг!

През кръглия прозорец на източната стена на параклиса падаше слънчева светлина и се пречупваше в пъстрите фасети на стъклото. Хората не преставаха да се чудят, че малката църква на княжеския замък имаше кръгъл розов прозорец като катедралата във Вормс. Богомолци идваха отдалеч, за да се помолят тук. Рубиненочервени и виолетови, кобалтови и златни точки танцуваха по пода на църквата и потапяха свещената зала в неземно сияние.

Седящите от двете страни на централната пътека станаха от пейките и се обърнаха към Гундрам, който закрачи тържествено към олтара, облечен в блестящо рицарско снаряжение и придружен от официално облечената си свита. Лично епископът щеше да извърши венчавката. Божият служител вече очакваше новобрачните пред олтара. Макар да не одобряваше начина, по който Гундрам беше извоювал ръката на Изабела, той не посмя да се противопостави на волята на княза. Старите традиции се изкореняваха трудно. Освен това на княжеството спешно беше необходим наследник — епископът се бе убедил в това още след първата си среща с княза. Но сега трябваше да мисли за главните участници в тържествената церемония.

Гундрам вървеше бавно, кимайки на всички страни за поздрав. Хората му следваха неговия пример. Рицарят се поклони на епископа и се обърна. Вратата на църквата беше широко отворена и слънчевите лъчи рисуваха по пода златни четириъгълници. Светлинките се раздвижиха и на прага застанаха две фигури. Князът водеше дъщеря си. Двамата спряха за миг и всички затаиха дъх. Изабела приличаше на ангел — слънцето позлатяваше русата й коса като ореол на светица. Лицето й беше в сянка и никой не можа да види изражението й, но появата й предизвика сред присъстващите развълнуван шепот. Дори бездушният Гундрам попадна под властта на магията й и я зяпна със затаен дъх.

Изабела огледа неспокойно събраните в църквата, но не откри нито Мартин, нито Рудолф. Ами ако внимателно обмисленият план се провалеше? Ако закъснееха само с една минута? Тя щеше да стане жена на Гундрам!

Много й се искаше да остане още малко на прага, но князът закрачи бавно и отмерено по централната пътека, посипана с ухаещи рози, фанфари възвестиха присъствието на владетелското семейство в църквата. Изабела крачеше с гордо вдигната глава и се стараеше да пази достойнството си, макар че краката отказваха да й служат. Къде беше Мартин? Веднъж вече беше чакала напразно спасителната му поява!

Стигнаха пред олтара и князът предаде дъщеря си в ръцете на Гундрам. Рицарят се засмя самодоволно и вдигна високо дясната си ръка, скрита в черна ръкавица, върху която князът бе поставил ръчичката на Изабела. Все едно малка бяла гълъбица беше кацнала върху купчинка черен катран. Усмивката на Изабела замръзна и трудно потиснатият страх отново изби на повърхността.

Гундрам се обърна към епископа, който вдигна ръце, за да благослови двойката. Изабела усети как Гундрам коленичи до нея и я потегли след себе си. Поколеба се за миг. Гундрам го забеляза и духът му се събуди. Мускулите му се напрегнаха. Усети с цялото си тяло невидима опасност, но не разбра откъде идваше тя. Виждаше само, че Изабела се съпротивлява.

Ако не беше свел смирено поглед към пода, а беше погледнал към галерията, със сигурност щеше да забележи черната фигура, почти невидима покрай ослепителната пъстра светлина от розовия прозорец, скрита в сянката на стената. Малка смъртоносна стрела се подаде изпод черната наметка на Рупърт дьо Казевил. Острите му очи следяха внимателно ставащото в кораба на църквата. Той вдигна бавно малкия си арбалет със стоманена стрела. Дишаше спокойно и овладяно. Знаеше, че ще улучи Изабела точно в сърцето. Тя изобщо нямаше да усети смъртта. Трябваше само да каже да, и Гундрам да стане неин съпруг. Естествено, той не беше идеалният наследник на стария княз, но влиянието на Дьо Казевил не стигаше дотам. Важното беше Гундрам никога да не разбере за кого се е оженил.

Дьо Казевил вдигна малкия арбалет до лицето си. Орловият му поглед се устреми към гърба на Изабела. Прицели се вляво от гръбначния стълб — беше абсолютно сигурен, че тънкото стоманено острие няма да улучи дори ребрата.

Епископът произнесе дълга молитва на латински и се приготви да изрече брачната формула. Точно в този момент вратата на църквата се отвори с трясък.

— Спрете! — извика силен глас и Изабела се разтрепери. — Гундрам от Оксензал е измамник! Присвои си ленното ми владение, като ме оклевети и обвини в убийство. Завоюва доверието на княза с позоваване на фалшиви факти, с хлъзгавите слова на лъжата!

Мартин не можа да продължи. Васалите на Гундрам се нахвърлиха върху него като вълци.

— Пуснете ме! Намирам се на осветена земя! — извика той и епископът вдигна заклинателно ръце.

— Не, хванете го! — изкрещя Гундрам, побеснял от гняв.

Той беше скочил като всички в църквата и се взираше като обезумял в Мартин, който се отбраняваше срещу нападателите.

— Пуснете го! — извика епископът и се втурна към Мартин. — Искаш ли убежището на светата църква? — попита тържествено той.

— Искам го! — отговори Мартин и мъжете неохотно го пуснаха.

Без да се бави, рицарят отиде при княза и падна на колене.

— Княже, господарю мой! Вие лично ме лишихте от правата и честта ми и ме поставихте извън закона. Не ми дадохте възможност да докажа невинността си. Повярвахте на един измамник, който се закле, че е видял със собствените си очи как съм убил великия император Фридрих. Повярвахте на лъжливата му клетва и ме осъдихте!

Мартин се изправи и погледна твърдо княза, който смаяно местеше поглед от него към Гундрам и обратно.

— В тази свещена зала има достатъчно рицари, които могат да свидетелстват как загина нашият император, водачът на кръстоносния поход. — Мартин направи широк жест с ръка и се обърна направо към един от рицарите: — Томас от Хартенщайн, свидетелствайте пред лицето на Бога, че съм невинен! Вие присъствахте на ужасните събития край река Салеф. Рицарю Бертолд от Заалфелд! Рицарю Албрехт от Майсен! Рицарю Еберхард от Валденбург! Рицарю Бруно от Гнандщайн! Рицарю Хайнрих от Юбигау! Рицарю Валтер от Еберсгрюн!

Мартин заставаше пред всеки от рицарите, чието име беше произнесъл, и го поглеждаше право в очите.

— Закълнете се пред лицето на Бога, че не съм убиец!

Еберхард от Валденбург излезе колебливо от редицата рицари пред олтара. Погледна втренчено княза и преви коляно.

— Аз, рицарят Еберхард от Валденбург, свидетелствам, че рицарят Мартин от Трейтнар няма нищо общо със смъртта на императора. Заклевам се пред лицето на Бога!

До него застана рицарят Албрехт от Майсен, приведе коляно и произнесе същата клетва. Направиха го и другите петима рицари.

— Лъжи! — изрева Гундрам. — Всички лъжат!

Рицарите се обърнаха възмутено към него.

— Ние се заклехме пред лицето на Бога! Как смеете да ни уличавате в лъжа?

Епископът погледна към княза, очаквайки решението му. Ала очите на възрастния мъж продължаваха да блуждаят объркано между Гундрам, Мартин и другите рицари.

— Княже! — извика колкото можеше по-убедително Гундрам. — Аз ви служих вярно през всичките тези години, без да съгреша нито веднъж. Винаги съм се показвал достоен за доверието ви и не на последно място успях да изтръгна дъщеря ви от лапите на този разбойник. Хвърлете престъпника в затвора, както заслужава, и нека най-после да приключим венчавката!

— Не! — отекна ясният глас на Изабела. — Докато обвиненията не са вдигнати, аз няма да стана съпруга на Гундрам от Оксензал. Искам той да докаже, че твърденията му са верни! Неговата дума стои срещу тази на рицаря Мартин и срещу клетвите на седем безупречни рицари!

Князът направи крачка напред.

— Така да бъде! Сега ще отидем всички в рицарската зала, където ще се проведе съд. Двете страни имат право да изкажат обвиненията си.

Мартин не се помръдна от мястото си.

— Аз няма да изляза от църквата! — извика той.

— Давам ви думата си като ваш господар, че няма да ви се случи нищо лошо — отвърна князът.

Тъй като Мартин се поколеба, епископът излезе напред.

— Аз гарантирам за сигурността ви — каза той и застана до него.

Рупърт дьо Казевил прибра малкия арбалет под наметката си. Почти незабележимо той поклати глава и устните му се опънаха в тънка линия. Стоическото му търпение беше поставено на ужасно изпитание. Но и този път той съумя да се нагоди без усилия към променената ситуация. В общата възбуда успя да изчезне незабелязано от църквата.

Лицата на всички светци, чиито златни образи светеха от тъмните дървени панели на ламперията в рицарската зала, се устремиха към двете спорещи страни, които бяха заели места на безопасно разстояние едни от други пред подиума на княза. До стената седяха рицарите от съвета, всеки под своето знаме и герб, и следяха съдебното дело с напрегнато внимание. До тях стояха седмината кръстоносци, които се бяха застъпили за Мартин. Епископът бе застанал до креслото на княза. Изабела беше на ниското столче в краката на баща си. Облечена все още в блестящата сватбена одежда, тя следеше речта на омразния си годеник, който пламтеше от гняв. Пълните му с омраза очи се взираха неотстъпно в лицето на противника му. Ситуацията беше абсурдна. Сънувам кошмар, повтаряше си Изабела. Там стоеше мъжът, когото обичаше, но за когото не можеше да се омъжи, а насреща му беше мъжът, за когото трябваше да се омъжи, макар да не го обичаше.

Войниците държаха любопитните зрители на почтено разстояние. Бронята на Гундрам блестеше и той потропваше по каменните плочи на пода като див звяр.

За разлика от него Мартин носеше обикновен жакет от кафява вълна, а ризницата му беше пробита на много места. Даже ботушите му бяха прокъсани. Изабела с ужас откри по лицето му многобройни зле зараснали рани от изгаряне. Косата му беше силно скъсена. Изглеждаше слаб и болнав. Двамата мъже пред подиума бяха напълно противоположни.

Изабела изпита топло съчувствие към своя любим. Слава богу, гордостта и смелостта на Мартин изглеждаха непрекършени, в очите му гореше непоколебима решителност.

Князът се наведе към дъщеря си. Цялото му лице изразяваше недоволство.

— Ще стана за смях — изръмжа той. — Първо осъдих Мартин от Трейтнар, а сега трябва да обявя Гундрам от Оксензал за виновен. Как ще изглежда това в очите на поданиците ми?

— Ще те уважават, защото си поправил допуснатата несправедливост — отговори натъртено тя.

— Каква несправедливост? Отсъдих правилно — защити се князът с тона на своенравно дете.

— Гундрам те е излъгал!

— Гундрам е един от най-добрите ми рицари.

— Непрестанно се самоизтъква и се прави на незаменим, за да спечели повече власт — обясни сърдито Изабела. — Освен това не признава авторитета ти, татко!

Князът изръмжа нещо неразбрано и се облегна назад. Погледът му неспокойно се местеше между Мартин и Гундрам. След малко въздъхна тежко — очевидно се бе примирил с неизбежното. Поглади брадата си и се обърна към Гундрам:

— Рицарю Гундрам, чухте клетвите на седмината рицари, които се изказаха в подкрепа на рицаря Мартин. Какво можете да кажете в своя защита?

— Не е нужно да се защитавам, княже — прогърмя Гундрам. — Аз не съм престъпник! Обвиняемият е Мартин!

— Искам преразглеждане на делото! — извика веднага Мартин. — Само така мога да докажа невинността си. И ще докажа, че Гундрам си е присвоил ленното ми владение с целенасочена лъжа.

Князът очевидно се колебаеше. Двамата рицари пред него нямаше да се примирят. Спорът между тях беше свръх силите му. За съжаление той беше господар на тази страна и беше длъжен да произнесе присъдата.

Изабела се приведе към Мартин.

— Няма да е лесно. Думата на Гундрам има голяма тежест пред рицарите. Ще издържиш ли?

— Това е единственият ни шанс за щастие — отговори шепнешком Мартин. — Няма да ни подарят втори живот.

Той погледна възхитено Изабела, неземно красива в блестящата сватбена рокля, и въздъхна. Очите й бяха потъмнели от тревога, гърдите й се вълнуваха.

Мартин потисна импулса да скочи на подиума, да я грабне в прегръдката си и да впие устни в нейните. Не биваше. Тя все още не беше негова. А ако се съдеше по изражението на лицето й, тя се страхуваше, че никога няма да се стигне дотам.

— Моля ви, княже, заповядайте да изведат Изабела. Тя е пристрастна, Мартин й влияе неблагоприятно. Освен това не е в състояние да прецени правилно случилото се…

Изабела скочи, решена да му попречи. Сега не можеше да се съобразява с последствията.

— Откога ви е страх от една слаба жена, господин рицарю? Или вече не сте сигурен в думите си?

Лицето на Гундрам почервеня, той изръмжа като разярен бик и очите му засвяткаха опасно.

— Въздържайте се, принцесо! Пристрастието може да ви навреди!

Изабела вдигна смаяно вежди.

— Заплашвате ли ме? — В гласа й имаше гордост и пренебрежение. — Може би отново ще ме хвърлите в затвора на замъка, който незаконно сте си присвоили?

Гундрам направи крачка към Изабела, но двама войници веднага застанаха от двете му страни и му препречиха пътя с копията си. Той стисна здраво зъби и отстъпи крачка назад.

— Княже, аз мога само да повторя онова, което казах след завръщането си от кръстоносния поход. Злощастното събитие се случи през лето господне 1190. Прекосихме реката Салеф в Мала Азия и направихме почивка на другия бряг. Всички слязоха от конете си. Император Барбароса се върна към реката, а Мартин го последва. Чухме вик и видяхме как нашият водач безпомощно потъна във вълните. Когато успяхме да го извадим, беше вече мъртъв. На главата му зееше рана. Мартин го е ударил, Фирдрих е паднал във водата и така се е удавил!

— Точно така ми разказахте — потвърди князът. — Звучи убедително. — Той се обърна към Мартин. — Да чуем сега вашата версия.

— Тя почти не се различава от разказа на Гундрам — отговори Мартин и очите му светнаха гневно. — Но има една подробност: аз бях най-малко на десет крачки от Барбароса, когато императорът се подхлъзна по брега и падна във водата. Потъвайки във вълните, той се удари в едно дърво, носено от реката. Водата беше много студена, идваше от планината Таврия, а Барбароса беше изтощен от дългия поход. Смъртта му беше злощастна случайност!

— Ние потвърждаваме — каза един от рицарите, които се бяха явили като свидетели.

Рицарят Албрехт от Майсен кимна.

— И аз потвърждавам казаното от Мартин. Бях най-близо до него. Той няма нищо общо със смъртта на императора.

Изабела пое дълбоко дъх. Може би всичко щеше да завърши добре.

— Защо тогава се кри две години като престъпник? Ако съвестта му беше чиста, щеше да се върне с нас!

— Да се върна? — извика ядно Мартин. — Върнаха се страхливците! Аз останах във войската на императорския син, както останаха и всички тези смели мъже! — Той посочи другите рицари.

— Не смейте да ме наричате страхливец! — изрева Гундрам. — Кръстоносният поход беше провален!

— Побързахте да се завърнете, за да ме наклеветите пред княза и да отнемете владението ми! — Мартин се хвърли с вдигнати юмруци към Гундрам, но стражите моментално му препречиха пътя.

— Рицарю Мартин, предупреждавам ви да се въздържате — изръмжа князът.

— Това е истината! — извика Мартин. — Аз последвах сина на Барбароса и стигнахме чак до Акон. За съжаление бяхме твърде малко. Страхливците ни напуснаха.

— За втори път ме нарече страхливец! — кресна Гундрам. — А къде беше той цели две години? Той също заслужава да бъде наречен страхливец! — Тъмните му очи пронизваха лицето на Мартин. Изабела очакваше Гундрам всеки миг да се нахвърли върху противника си и направи знак на стражите да бъдат особено бдителни.

— Борих се със смъртта след прекарана тежка дизентерия и треска.

— Ами да, напълнили сте гащите от страх пред султан Саладин и войниците му! — изсмя се Гундрам и привържениците му се ухилиха злобно. Мартин изскърца със зъби. Това вече не беше съд, а злостна кавга, която князът следеше с безпомощен поглед.

— Докато аз се борех със смъртта, вие нямахте друга работа, освен да разпространявате лъжи по мой адрес. И князът им повярва!

— Да не искате да кажете, че съм глупак? — намеси се сърдито князът.

Мартин прехапа устни. Не можеше да отговори утвърдително на този провокативен въпрос. Овладя се бързо и заговори отмерено:

— Не, княже, исках само да обясня колко хладнокръвно ви е измамил рицарят Гундрам. Той е бил убеден, че аз съм мъртъв и измамата му никога няма да се разкрие.

— Достатъчно — махна с ръка князът. — Изслушах обясненията ви и искам да кажа, че те са противоречиви. Очевидно никой не може да каже съвсем точно какво се е случило на брега на онази река. Въпреки това нямам основания да се съмнявам в искреността на рицаря Гундрам. Той никога досега не ме е разочаровал.

Гундрам веднага се възползва от благоприятния миг. Обърна се към рицарите, които седяха в залата.

— Вие всички ме познавате — извика патетично той и разпери ръце, сякаш искаше да докаже добрите си намерения. — Аз съм един от вас! Заедно стояхме в радост и беда, помагахме си и съдбините на княжеството се обърнаха към добро. Аз съм рицар, човек с благородна кръв, доказал смелостта и честта си. Сега обаче — той протегна ръка и пръстът му се стрелна обвинително към Мартин, — искат да ме обявят за престъпник. Обвинява ме един жалък разбойник, престъпник, бивш рицар, който взема заложници! Какъв позор иска още да ми стовари нашият княз, за да ме обезчести, да ме оклевети? След завръщането на Мартин в тази страна вече няма закони. Крадци и разбойници навсякъде, пътниците излагат живота си на опасност, никой не може да се движи спокойно по пътищата. Даже принцесата не е сигурна в собствената си страна!

В погледа му светеше страст, внушителната му фигура издаваше роден водач, мъж, абсолютно сигурен в себе си. Широки жестове подчертаваха огнената реч.

Изабела неволно изпита възхищение от него — и страх. Гундрам беше силен мъж. В очите му пламтеше фанатизъм. За да постигне целта си, той бе готов да отстрани от пътя си всяко препятствие.

— Не извъртайте фактите, рицарю Гундрам — извика гневно Изабела.

Вълнението я караше да трепери.

По лицето на Гундрам пробяга усмивка, но тя не стигна до очите. Вдигна ръце в умолителен жест, с който призоваваше присъстващите рицари да извинят принцесата, която беше само една истерична жена и очевидно не беше способна да поеме управлението на княжеството.

— Факт е, че Мартин ви отвлече и затвори в своето разбойническо убежище, факт е, че имаше намерение да шантажира княза, за да си върне земите, факт е, че аз собственоръчно ви освободих от затвора. Срещу подобни интриги отговорът е само един — железен юмрук! — Той се обърна към рицарите от съвета, за да потърси съгласието им. Някои кимнаха, други го наблюдаваха мълчаливо, но с възхищение. Очевидно всички бяха впечатлени. Гундрам беше сигурен, че речта му ще произведе необходимия ефект.

Той се обърна към княза и му кимна дружелюбно и снизходително. Усмивката му трябваше да покаже, че тук думата имат мъжете и Изабела е длъжна да мълчи.

— Спомнете си княже — вие вече произнесохте присъда над Мартин и нямате никакви основания да я промените. И двамата знаем, че той вече няма право над ленното владение и сам опетни честта си. Неговите свидетели са видели същото, което видях аз. По принцип те потвърждават, че се е случило точно така. Само дето аз видях как Мартин удари императора с дебело дърво…

— Тогава вие сте единственият, който го е видял — обади се подигравателно Алберт от Майсен. — Или ударът е бил само плод на въображението ви — по-точно на желанието? Може би вече сте повярвали в лъжата си и я смятате за истина?

Усмивката на Гундрам замръзна. В очите му светна див пламък.

— Досега вярвах в справедливостта. Не ме превръщайте в свой враг! — При тази недвусмислена заплаха той имаше предвид както рицарите, така и княза.

Изабела нервно кършеше пръсти и се опитваше да потисне треперенето си. С право се опасяваше, че князът не е в състояние да се справи с трудното положение и допуска Гундрам да го сплаши. След кратко мълчание баща й се обърна към дясната страна на рицарската зала.

Там седяха двайсет рицари. Двадесет и първото място беше празно — там обикновено седеше Гундрам. В залата се възцари злокобно мълчание. Всички усещаха надвисналата опасност. Треперейки от напрежение, Изабела огледа един по един силните, горди мъже, които се надигнаха с тържествени, сериозни лица.

— Първо произнесете присъдата срещу Мартин — каза князът. — Отговорете: виновен ли е Мартин от Трейтнар за убийството на император Барбароса по време на кръстоносния поход в Светите земи, както го обвинява Гундрам от Оксензал.

Един по един мъжете правеха крачка напред и слагаха дясната си ръка върху дръжката на меча.

— Невинен!

— Невинен!

— Виновен!

— Невинен!

— Виновен!

— Виновен!…

Десет рицари обявиха Мартин за виновен и десет — за невинен. Изабела пребледня и се разтрепери още по-силно. Как смееха да отричат фактите! Сигурно се бояха от Гундрам!

При обвинителна присъда князът щеше да заповяда да хвърлят Мартин в затвора и да го екзекутират!

— Тогава нека реши Божията присъда! — извика отчаяно тя. Князът я погледна недоволно. — Моля ви, татко, ако сте истински християнин, оставете Бог да реши! Не се натоварвайте с тежък грях, като изпратите на смърт невинен човек!

В залата се разнесе тихо мърморене. Повечето одобряваха, някои се възпротивиха.

— Княже, вие сте господарят на тази страна! Не позволявайте на една жена да ви нарежда какво да решите!

— Тя не е обикновена жена — отговори обидено князът. — Тя е моя дъщеря. Един ден ще поеме наследството ми. Решението й е мъдро.

— Когато стане княгиня, няма да решава тя, а мъжът до нея — изкрещя Гундрам и вбесено скочи от мястото си. — Нима не се сражавах като лъв на турнира, нима не победих честно? Правото изисква да стана съпруг на Изабела и да вземам решения вместо нея!

— Наистина ли искате да вземате всички решения, които засягат княжеството ми? — попита князът и се облегна назад. — Аз съм още жив.

— Естествено, и се надявам да живеете още дълго!

— Чуйте, чуйте каква искреност! — провикна се язвително Мартин.

Преди Гундрам да е успял да отговори, князът се изправи. Поглади посивялата си брада и устреми поглед към лицето на Гундрам.

— С учудване установявам, че се отнасяте с крайно неуважение към бъдещата си съпруга. Започвам да мисля, че тя няма да се омъжи за вас.

— Как да разбирам тези думи? — изкрещя Гундрам и посегна към меча си, но двама рицари скочиха и го задържаха.

Князът изпъна рамене и погледна втренчено събраните в рицарската зала. Гласът му беше твърд, погледът — ясен.

— Изабела отсъди мъдро. Нека Божията присъда реши кой от двамата рицари има право!

— Това беше голяма глупост, принцесо! — прозвуча глас от задната част на залата.

Всички се обърнаха смаяно към Рупърт дьо Казевил. Учудени, уплашени и недоверчиви погледи проследиха странния мъж, облечен изцяло в черно, който вървеше напред. Пламтящите тъмни очи бяха приковани в Мартин. Той го заобиколи бавно и Гундрам потрепери. Непознатият описваше кръг около Мартин от дясно наляво!

Дьо Казевил огледа Мартин от главата до петите, после вдигна дясната му ръка. Едва зарасналата рана беше яркочервена, краищата й бяха възпалени и подути.

— Това ли ще е Божията присъда? — попита подигравателно чужденецът и пусна ръката на Мартин. Обърна се към княза, но очите му улучиха Изабела. Пронизващият поглед й причини студени тръпки.

— Според мен Господ трябва да отсъжда справедливо — продължи Дьо Казевил. — С тази ръка Мартин няма шанс да постигне справедливост.

Гундрам се въртеше неспокойно на стола си. Защо чужденецът вземаше страната на Мартин? Трябваше непременно да говори с него! Но не тук, пред събраните рицари и пред княза. Никой не биваше да разбере, че вече се познават. Този мъж беше непроницаем като черните си дрехи. Никой не знаеше каква беше истинската му цел. Гундрам изпитваше все по-силен ужас от него, но не можеше да допусне честолюбивите му цели да бъдат осуетени в последния момент.

За съжаление рицарската зала беше препълнена с хора, дошли да проследят съдебното дело. Тълпата се вълнуваше и следеше със затаен дъх спора между двамата рицари. Сега всички се взираха като омагьосани в чужденеца, който тъкмо изкриви подигравателно тънките си устни.

— И това не е единствената рана! — Откъде знаеше, че лявото рамо на Мартин е пронизано от меча на Гундрам? Никой в залата не знаеше за тази рана, защото Мартин носеше под плетената ризница дебела вълнена риза. Дьо Казевил се протегна и потупа Мартин по рамото. Рицарят потръпна и от гърлото му се изтръгна глухо пъшкане.

Рупърт дьо Казевил бавно изкачи стъпалата към подиума, застана пред Изабела и се наведе над ухото й.

— Бях убеден, че го обичате, а вие искате да го пожертвате. Откъде дойде тази промяна? Толкова ли се впечатлихте от речта на Гундрам?

Тясното, обветрено лице беше само на няколко сантиметра от нейното и тя се взря като хипнотизирана в черните му очи. Кой беше този човек? Преглътна мъчително. Трябваше да му отговори.

— Не — изрече съвсем тихо тя, за да я чуе само Дьо Казевил. — Не искам да го пожертвам.

— Тогава попаднахте в собствения си капан — отговори шепнешком той. — Без Божията присъда ще го екзекутират като престъпник. А пък с Божията присъда няма да оцелее в битката. — Изабела се взираше в него с нарастващ ужас. Той я заобиколи бавно, спря зад нея и отново се наведе към ухото й. — Искате ли да ви помогна? — Тя кимна едва забележимо.

Гундрам ставаше все по-неспокоен. Какво възнамеряваше чужденецът? Какво говореше на Изабела? Веднага бе забелязал, че и около нея бе описал кръг от дясно наляво! На челото му изби пот. Усещаше, че вече не владее ситуацията. Непознатият караше всички да играят по свирката му. Вечерта, когато почиваха в края на гората, бе казал, че не се стреми да получи власт над хората, защото вече я притежава. Точно тези бяха думите му! Гундрам най-сетне осъзна какво е имал предвид. Този човек беше самият дявол!

Изабела погледна баща си, после Мартин. Тайнственият чужденец остана зад нея и тя усети пронизващия му поглед в гърба си.

— Той е прав, татко, битката няма да е честна. Мартин е тежко ранен.

Князът безпомощно вдигна рамене.

— Тогава може би е добре да почакаме, докато се излекува напълно? — попита той.

Гундрам излезе напред.

— Не говорите сериозно, княже! Божията присъда трябва да се изпълни в срок от седем дни. Или Мартин ще се бие, или ще го осъдите като престъпник — какъвто е в действителност!

Изабела скочи.

— Всички видяха и чуха, че седмина рицари свидетелстваха в негова полза. Обвинението, че е убил император Фридрих Барбароса, е напълно безпочвено и недоказуемо!

— Може би, но има и други обвинения — отговори заплашително Гундрам. — Разбойничество, нападения над мирни пътници, бракониерство, отвличане, вземане на заложници… Тъкмо вие бяхте негова заложница, принцесо!

— О, не, Гундрам, аз бях ваша заложница. След това бях гостенка на Мартин. Отидох в убежището му доброволно!

— Не ставайте смешна, принцесо! — изфуча Гундрам. — Предубедена сте, защото той ви…

— Млъкнете! — Викът на Дьо Казевил изплющя като удар с камшик и Гундрам моментално млъкна.

Дьо Казевил застана редом с Изабела и огледа изпитателно събраните в залата рицари. Гундрам потрепери — как смееше този човек да стои рамо до рамо с княза и Изабела? Никой не посмя да възрази, никой не го обвини за нечуваната дързост, макар че това беше само външна проява. Гундрам беше убеден, че той вече е завладял съзнанието и на Изабела, и на стария княз. Изпълнен с безсилен гняв, той трябваше да признае, че съдбата му ще се реши с участието на черния чужденец. Трябваше да измисли начин да се помири с него. Заплахите явно не го впечатляваха, не се боеше от оръжията, мислите на другите хора не бяха тайна за него. Сега най-важното беше да говори с него на четири очи.

Ала Дьо Казевил нямаше намерение да напусне мястото си до Изабела. Всички го гледаха, а Изабела приличаше на хипнотизирано от змия зайче. Стоеше гордо изправена, с преплетени пръсти, и се взираше в лицето на Мартин. След като отново се бе спасил от огнената стихия и се беше върнал в живота й, тя с глупавите си думи го бе изпратила на сигурна смърт!

Измъченият й поглед се отдели от Мартин и се отправи към Дьо Казевил. Неподвижното, непроницаемо лице беше като маска, само черните очи святкаха опасно. Той я погледна право в очите и по лицето му пробяга подигравателна усмивка. Очевидно бе прочел мислите й.

— Аз ще го излекувам — изрече високо и ясно той и всички в залата го чуха. Надигна се неспокоен шепот.

— Колко дни трябва да чакаме? — попита гневно Гундрам.

— Седем — отговори спокойно Дьо Казевил и черният му поглед прониза Гундрам като кама в корема.

14.

— Готов ли сте? — попита Рупърт дьо Казевил.

Мартин го изгледа накриво и кимна неохотно. Не се чувстваше добре, но съзнаваше, че няма друг избор. Можеше да го спаси единствено чудо.

Двамата стояха пред вратата на една празна стая. Дьо Казевил бе поръчал да донесат голямо ведро с прясна изворна вода, дърва за горене и малка желязна печка с меден мангал.

— Как можем да сме сигурни, че той няма да убие Мартин? — попита трескаво Гундрам, застана пред вратата и я препречи с меча си.

Мартин се обърна.

— Нима се тревожите за живота ми, господин рицарю? — попита язвително той.

Князът се огледа несигурно. Останалите се развълнуваха.

— Никой не го познава!

— Не можем да му вярваме!

— Ами ако му стори нещо?

Изабела излезе напред, събра цялата си смелост и застана до Рупърт дьо Казевил.

— Аз гарантирам за него!

— Господи, Изабела! — Гундрам шумно пое въздух. — Вие изобщо не го познавате! Предупреждавам ви — той е опасен!

Изабела изненадано вдигна вежди.

— Нима вие го познавате?

— Не, не — заекна Гундрам.

Как да обясни на Изабела, че никой не беше в състояние да се справи с черния непознат, че той беше магьосник или може би самият дявол?

— Добре тогава! — Тя се обърна към Мартин и поиска да го целуне.

Дьо Казевил я сграбчи за рамото и грубо я дръпна назад. Поклати укорително глава и Изабела се почувства като наказано дете. Скришом посегна към ръката на Мартин.

— Всичко ще свърши добре, сигурна съм! — пошепна тя, но гласът й трепереше.

— Можем ли вече да влезем? — изръмжа Дьо Казевил.

Мартин кимна и влезе пръв. Вратата се затвори и онези, които останаха отвън, чуха падането на тежкото резе. Взряха се в старото дърво и зачакаха да чуят злокобни шумове. Ала всичко остана спокойно. След няколко часа и най-упоритите си тръгнаха. Пред вратата застанаха на пост двама войници.

Изабела отиде в параклиса да се помоли. Там завари Матилда и Рудолф, които я очакваха със загрижени лица.

— Не вярвам на този страшен човек — пошепна Матилда. — Според мен ти постъпи лекомислено, като гарантира за него.

— Знам, знам! Но какво друго ми оставаше?

Рудолф пое дълбоко въздух, за да се успокои.

— Мартин също нямаше друг избор. Ако не беше дошъл, вече щяхте да сте съпруга на Гундрам. А сега все още може да обърне съдбата.

— Ще се моля за него — пошепна Изабела и падна на колене пред олтара.

Дьо Казевил остави торбата си на пода и започна да вади съдържанието й. Първо извади голям бял чаршаф. Разгъна го и го постла на пода.

— Съблечете се и легнете на чаршафа.

— Гол ли да се съблека? — попита изненадано Мартин.

Дьо Казевил кимна. Мартин бавно свали всички дрехи от гърба си и клекна на чаршафа. За негово учудване непознатият също се съблече. Небрежно нахвърля тъмните си дрехи в един ъгъл. Измъкна от джоба на наметката си тънка кама, която внимателно постави до торбата.

Мартин следеше движенията му с нарастващо учудване. Смаяно установи, че непознатият имаше извънредно красиво тяло. Беше едър и строен, всеки сантиметър от крайниците му потрепваше от яки мускули, над които беше опъната гладка мургава кожа. Черни косъмчета покриваха като копринен воал гърдите и корема. Мартин неволно помисли за гъвкавостта и елегантността на хищна котка. Даже фалосът му имаше необикновени размери и Мартин си каза, че сигурно е ощастливил много жени с него.

В това време непознатият се уви в широка бяла наметка с островърха качулка.

Мартин впи поглед в камата и недоверието му нарасна.

— Какво ще правите с това? — попита той.

— Няма да го разберете — отговори презрително Дьо Казевил.

— Защо мислите така? Камата ви е сарацинска изработка. Живели сте в Ориента!

Дьо Казевил клекна пред мангала и разпали малък огън.

— Наблюдателен сте — промърмори той, без да погледне Мартин. — Живях няколко години в Тир. Там изучих лечебните тайни на Изтока. — Ухили се и добави: — И не само това. Камата ми е от Дамаск. Това е най-добрата стомана в света.

— Лекар ли сте?

— Не само. Онова, което кръстоносците разбират под лекарско изкуство, е меко казано шарлатанство. Повечето от древните мъдрости са забравени или са омърсени.

— Да не би да говорите за знанията на древните друиди?

Дьо Казевил кимна. Изправи се и напълни медния съд с вода.

— Вие не вярвате в тях, защото сте християнин, нали?

— Не вярвам. Това е черна магия! — Мартин погледна упорито в усмихнатото лице на чужденеца.

— Въпреки това се съгласихте да ви излекувам?

Мартин кимна.

— Това е единственият ми шанс. Не ви вярвам, но се предавам в ръцете ви. Нямам друг избор.

— Това е разумно и честно. Затова ми се доверете и ме последвайте в моя свят. Ще излезете от него напълно здрав и с удвоени сили. Така ще имате реални шансове да спечелите срещу Гундрам.

— Кой гарантира, че няма да ми прережете гърлото с тази прекрасна кама?

Дьо Казевил се изсмя подигравателно.

— Никой не ви гарантира нищо. Но кажете, каква ми е ползата, ако ви убия?

— Не разбирам защо изобщо се намесихте. Никой не ви познава. Какъв интерес имате да спечеля Изабела за жена?

— Аз нямам интерес. Има една висша сила, която има интерес. Но сега не бива да пилеете силата на духа си в подобни безполезни разсъждения. Имате нужда от нея, за да оздравеете. Това ще ви струва много енергия. — Той стри сушени билки в една купичка и ги заля с гореща вода.

— Какво е това? — попита недоверчиво Мартин.

— Не питайте повече. Изпълнявайте, каквото ви казвам!

Мартин примирено сведе глава и пое подадената му купичка. Пикантната миризма го примами и той изпи горещия чай на малки глътки. По тялото му се разля топлина, обзе го приятна лекота, последвана от още по-приятна умора. Дьо Казевил го накара да изпие още една купичка и му забрани да легне.

— Първо изпийте това, важно е!

Мартин вече се люлееше застрашително, но се овладя и изсърба втората купичка чай, който този път имаше горчив вкус. Изведнъж потъна в топъл мрак и падна в обятията на Морфей.

Дьо Казевил го настани удобно и огледа внимателно раните му. Пронизаното рамо се беше възпалило и раната зееше застрашително. Цялото тяло беше покрито с мехури. Дланта, пронизана от стрела, гноеше, пръстите бяха подути.

Лицето на черния мъж бе съсредоточено, от очите му не се изплъзваше нито една подробност. След прегледа се зае да приготви билков мехлем. Това продължи много време и бе придружено от непрестанно мърморене на непознат език. Накрая Дьо Казевил сложи камата си във врящата смес. Последваха още няколко молитви, като от време на време добавяше дърва в огъня. След това извади камата от отварата и се наведе над Мартин.

Пред вратата отново се бяха събрали любопитни с надеждата да чуят някакви шумове, разговори или поне отделни думи. Ала останаха разочаровани. В стаята цареше пълна тишина.

Красивите ръце на Дьо Казевил, които с еднаква лекота убиваха и лекуваха, обичаха и наказваха, започнаха работа.

Мартин се видя да язди през обляна от слънце гора. Огромните стари дървета образуваха величествена зелена катедрала, през чийто покрив от листа слънцето изпращаше златните си лъчи. Разклонените аркади на короната оформяха просторни сводове, пронизани от духа на творението. От меката горска почва се издигаше пара. Тънки мъгли танцуваха пред копитата на коня, който препускаше безшумно и по земята не оставаха следи от подковите му. Сякаш през гората преминаваше видение. Мартин се отпусна на седлото и насочи поглед нагоре, към зеления покрив от листа. Слънцето искреше и го заслепяваше и той присви очи. Видя как излитаха пъстри птици, чу гукането на белите гълъби. Някъде в далечината ромолеше поток. По широките пера на папратите блещукаха капки. Силна миризма на земя, мускус и гъби го удари в носа и той пое дълбоко въздух. Усети на езика си вкуса на непознати билки. Нещо навлажни устните му.

След малко насочи коня по-навътре в гората. Ромоленето на потока се засили, превърна се в шум от близък водопад. Мракът на гората го обгърна.

Изведнъж пред него се появи планина от тъмен камък. По гладката повърхност се стичаше вода и й придаваше копринен блясък. В подножието на планината се виждаше отвор на пещера. Мартин скочи от седлото и тласкан от неведома сила, пристъпи в каменното й сърце. Не усети страх, сякаш знаеше какво го очаква във вътрешността. Отворът на пещерата се разшири в огромна зала с невъобразима форма, чиито граници се губеха пред несъвършените възприятия на сетивата.

В дълбоката сянка на огромното помещение Мартин забеляза тъмен силует, който постепенно се превърна в човешка фигура. Облечен изцяло в черна кожа и платно, към него пристъпваше чуждият магьосник. Тясното му лице беше сериозно, неподвижно, почти като маска. Само очите, черни като заобикалящия го камък, пламтяха като разгорени въглени. Той протегна ръце към Мартин и направи подканващ жест. Мартин също протегна ръце и улови пръстите на чужденеца. Тъпа болка мина през дланта му — точно през мястото, пронизано от коварната стрела. Магьосникът се усмихна и нежно прокара тънките си пръсти по раната. Мартин смаяно установи, че подутината и възпалението изчезнаха.

Тогава тайнственият непознат насочи вниманието си към черните дълбини на пещерата и с мека настойчивост го поведе натам. Лишен от собствена воля, Мартин го последва.

Двамата навлизаха все по-дълбоко в мрака. Внезапно пред очите му изникна бяла светлина, оформи се в кълбо, разшири се и зае цялото пространство. Мартин се огледа. Отново видя дървета, огромни, могъщи, потънали в достолепна тишина. Пътят им бе препречен от поток. Магьосникът го накара да влезе във водата и когато стигнаха в дълбокото, заплуваха по течението. Тялото му олекна и водната стихия го поде. Плискането и течението се усилиха, Мартин протегна ръце с надежда за помощ, но бушуващата вода се затвори над главата му. Макар да се намираше посред буйния водопад, той дишаше съвсем свободно. Нечия силна ръка го държеше и го водеше.

Усети върху тялото си ръце, които го докосваха, мачкаха и разтриваха и вливаха сила в крайниците му. Чу тихата си въздишка, чу се да моли за още докосвания. Всичко в него се стремеше към тези две ръце, които му даряваха това прекрасно изживяване. Скоро обаче милващите и разтриващи ръце се разтекоха като вода, по кожата му се посипаха кристални капки и изчезнаха.

Мартин видя пред себе си остров с дървета, по които висяха зрели ябълки. Под дърветата седеше светла фигура с дълга руса коса. Когато се обърна, той позна лицето на Изабела. Тя се усмихна и му протегна ръка с блестяща червена ябълка. Сетивата му бяха изострени и той усети съвсем ясно нежния аромат на плода. Пое дълбоко въздух и напълни дробовете си с миризмата. В крайниците му се вляха нови сили.

— Изабела — пошепна той, но гласът не му се подчиняваше. Протегна ръце с копнеж да я прегърне, но тя го погледна тъжно с прекрасните си сини очи. Отново и отново водните пръски замъгляваха погледа му към любимата. А после очите й потъмняха, по лицето й паднаха сенки, светлата й кожа стана кафява — това вече не беше лицето на Изабела, а образът на магьосника. Очите му се впиха в очите на Мартин, чиято воля се оттече с водата, тласната надалеч от чуждата сила на духа на непознатия мъж в черно.

Прикован от стоманената му воля, Мартин се предаде във властта му. Магьосникът го преведе през друг свят, който усещаше съвсем реално със сетивата си и който въпреки това съществуваше само в представата му. Мъжът в черно отново улови ръката му и закрачи напред, като внимателно следеше да не се загубят.

Изминаха дълъг път. Вместо да отслабва, тялото на Мартин събираше сили, вените му се напълниха със свежа кръв. Ставаше му все по-леко да следва чужденеца. Пронизващият, настойчив поглед беше като светлина, която му показваше пътя.

В края на пътя Мартин се отпусна в меко, приятно топло легло, което го обгърна и му създаде усещане за нежност и уют.

Мартин се събуди от дълбок сън. Мина доста време, докато сетивата му се съсредоточиха и съзнанието му започна да работи. Видя се да лежи в голата стая, увит в бяло платно. Погледът му падна върху мъжа, който го бе придружавал в сънищата му. За миг се разтрепери. Мъжът в черно не беше сън, той беше реалност. Коленичил до него на пода, той бе облякъл отново черните си одежди. Наметката му беше разстлана около него — очевидно беше спал на нея. Когато Мартин се събуди, чужденецът се надигна. Острите му очи огледаха рицаря, както хищна птица гледа жертвата си. След малко в глъбините им светнаха доволни пламъчета. Сега Мартин забеляза на лицето му лека умора. Чужденецът му кимна да се изправи.

Внимателно, почти страхливо рицарят отметна белия чаршаф. Погледна се и не можа да познае тялото си. Всички рани от изгарянията бяха изчезнали, само нежнорозови петънца като намокрени от дъжд розови листенца напомняха, че по тези места е имало рани. Бързо вдигна ръка — на дланта нямаше нищо, освен едва видимо зачервяване със светъл ръб. На мястото, където мечът на Гундрам бе пронизал рамото му, се виждаше само тънка ивица, не по-дебела от памучен конец.

Мартин потърси погледа на чужденеца. Дьо Казевил седна до него и на тясното му лице се появи обичайната подигравателна усмивка. Очевидно се наслаждаваше на безграничното учудване на пациента си.

— Как… как го направихте? — Най-сетне Мартин си възвърна дар слово.

Дьо Казевил не избегна погледа му.

— С магия — отвърна той, но лицето му бързо стана отново сериозно. — Вие бяхте с мен оттатък, в другия свят. Видяхте моя свят, минахте през него и поехте в себе си силата на старите богове. Все едно дали вярвате в своя бог или не, вие ме последвахте. Е, как ви хареса там?

— Беше… величествено! — Мартин поклати глава и повторно огледа новото си тяло. — Колко време прекарахме… оттатък?

— Седем дни.

— Седем дни? Без да се храним, без да… това е невъзможно!

Магьосникът се засмя и показа два реда блестящи бели зъби.

— В другия свят няма нищо невъзможно — обясни просто той. — Освен това вие ядохте ябълки. Пихте вода и се окъпахте в извора на силата, който ви понесе по течението си.

— А вие бяхте през цялото време с мен — допълни Мартин.

Дьо Казевил кимна.

— Да, бях с вас, защото аз имам дарбата да се движа между световете. Другият свят е прекрасен, чист, пълен със светлина и сила. Човек усеща близостта на бога.

В погледа на Мартин се появи несигурност.

— Бях несправедлив към вас — изрече тихо той. — Вие постигнахте нещо, което никой друг не е в състояние да направи. Вие сте голям магьосник, макар да се молите на други богове, не на моя. Но това не е решаващото. Важно е какво направихте. Аз съм ви дълбоко задължен и благодарен и не знам как да изразя признателността си.

За първи път Дьо Казевил сведе поглед и гласът му прозвуча отбранително:

— Не искам благодарността ви. Онова, което направих, не беше за вас, а за една по-висша сила. И вие, и всички други сте само дребни фигурки в играта на боговете. Понякога обаче се налага да се намесим в тази игра.

— Нима твърдите, че сте осуетили намеренията на боговете? — попита невярващо Мартин.

Дьо Казевил поклати глава.

— Не на боговете, а на хората! — Той се надигна и тихо въздъхна. Разпери ръце и в този жест имаше затрогваща безпомощност. — Повече не мога да направя за вас. Ще се биете сам. Но сега поне имате реален шанс срещу Гундрам. Тялото ви е здраво и силно. Духът ви е ясен и пречистен. Възползвайте се по най-добрия начин!

Той се обърна и закрачи към вратата. Мартин огледа възхитено изправения гръб, дългите стройни крака и късо подстриганите черни коси. Обзе го странно чувство и дъхът му спря. Почти завиждаше на този мъж, който притежаваше неземна сила и носеше както благословия, така и гибел в зависимост от посоката, в която се движеше силата.

— Почакайте малко! — помоли Мартин, когато Дьо Казевил посегна да вдигне тежкото резе. — Не мога да ви оставя да си отидете, без да ви изкажа благодарността си. Кажете ми какво желае сърцето ви и ще го изпълня.

Дьо Казевил го удостои със странен поглед и Мартин потрепери.

— На света няма нищо, което да желая.

— Съвсем нищо? — попита учудено Мартин.

— Съвсем нищо — потвърди мъжът в черно. — Когато ми потрябва нещо, си го вземам, когато ми омръзне, го захвърлям. Не ми трябва дори земята, по която ходя. Изиграйте ролята си в пиесата, макар да не проумявате смисъла й. Това е единственото, което можете да направите.

Мартин го погледна замислено.

— А разбиране? — попита тихо той.

Дьо Казевил поклати глава.

— Не вярвам, че ще разберете — отговори също така тихо той и с решително движение отвори вратата.

* * *

Изабела прекара шест безкрайни денонощия. Почти през цялото време тя стоеше в малката църква на замъка, потопена в дълбока молитва. Подобно на много други хора и тя се промъкваше по няколко пъти на ден до вратата на стаята и се вслушваше напрегнато. На няколко пъти едва не заудря по вратата, за да я пуснат да влезе. Все по-силен ставаше страхът й, че тайнственият мъж в черно ще стори нещо на Мартин. А може би Мартин беше отдавна мъртъв, а чужденецът бе избягал през прозореца? Или любимият й бе подложен на мъчения, както физически така и душевни? Как беше възможно ужасните рани да зараснат само за седем дни и Мартин да се изправи достойно срещу великана Гундрам?

Гризяха я страшни съмнения, ала тя не смееше да сподели страховете си с другите. Не говореше дори с Матилда, която бързо се закръгляше, не се отделяше от Рудолф и от очите й струеше щастие. Изабела завиждаше на Матилда и си мечтаеше собствената й съдба също да се обърне в тази посока. Засега обаче всяка фибра на тялото й трепереше за любимия мъж. А това беше само началото на големия страх! Дори ако чудото станеше и Мартин излезеше от затворената стая здрав и силен, предстоеше двубой, който щеше да завърши със смъртта на един от двамата противници!

Сутринта на седмия ден Изабела стана от леглото с натежали от болка крайници. Дълбоки сенки тъмнееха под очите й, светлата й кожа беше на червени петна. Гадеше й се, сърцето й биеше силно и болезнено. Скоро щеше да настъпи мигът, когато вратата на стаята щеше да се отвори.

— Трябва да хапнете нещо, принцесо — помоли Розамунда, устремила укорителен поглед към таблата с недокоснатата закуска.

— Гади ми се — оплака се Изабела и скри глава във възглавниците. — Страхът за Мартин ме убива.

Розамунда кимна съчувствено.

— Всички се боим за рицаря Мартин — каза тя и помилва ръката на Изабела. — Няколко души вече чакат пред вратата на стаята, но засега не се чува нищо.

— Къде е Матилда? — попита Изабела. Имаше спешна нужда от подкрепата на приятелката си. Сама нямаше да преживее този ден. Матилда беше станала силна — любовта я беше направила такава.

Изабела харесваше Рудолф и смяташе, че двамата са наистина прекрасна двойка. Но днес имаше нужда от силата на Матилда. Сама нямаше да се справи.

— Ей сега ще дойде, вече изпратихме да я повикат — отвърна Розамунда.

Маргарет донесе роклята на Изабела, но принцесата поклати глава.

— Много е официална — каза тя. — Днес трябва да нося проста рокля.

— Нима не вярвате, че рицарят Мартин ще бъде излекуван? — попита плахо Маргарет.

— Това значи да повярвам в чудо! Невъзможно е такива рани да изчезнат за седем дни. Ами ако онзи ужасен чужденец отдавна е отровил Мартин? Дори и да е жив, предстои му двубой с Гундрам. Всички знаят, че Гундрам е смел и опитен воин. Нали го видях да се бие в стария замък, видях и как Мартин… — Гласът й пресекна при спомена за ужасното преживяване. — Всеки ден се молих, умолявах Бог да стори чудо. — Тя падна на колене пред леглото. — Мили Боже, моля те, нека се спаси!

Маргарет и Розамунда коленичиха до господарката си и се присъединиха към пламенната й молитва. Така ги намериха Матилда и Виктория, които нахлуха забързано в стаята.

— Да не искаш да поздравиш Мартин по нощница? — извика сърдито Матилда.

— Какво? Какво каза? Да не би вече да е…

Матилда поклати глава.

— Не, но скоро ще излезе. Дойдох да ви кажа, че площадката за турнира е вече подготвена.

Изабела притисна ръце към лудо биещото си сърце.

— Страх ме е — проговори с треперещ глас тя.

— Всички се страхуваме — отговори Матилда и й кимна окуражително. — Но Мартин се нуждае от нашите молитви и от нашата твърда вяра.

— Права си — въздъхна Изабела и позволи на Маргарет да я облече. След това всички заедно отидоха пред малката стая, където вече се бе събрала любопитна тълпа. Даже Гундрам с хората си беше наблизо. Изабела не го удостои дори с поглед.

— Чува ли се нещо отвътре? — обърна се тя към един от постовете.

— Не, господарке — отговори съчувствено мъжът.

Изабела се огледа безпомощно. Беше готова да заповяда на стражите да щурмуват вратата. Пое дълбоко дъх, за да даде заповедта, когато мек, но енергичен натиск по рамото я спря. Беше Рудолф. Кафявите очи я погледнаха настойчиво и Изабела изведнъж разбра защо Матилда се бе влюбила в този мъж. В погледа му прочете нежност и решителност, ум и любов, разбиране и сила на волята.

— Не бива в последния момент да разрушите онова, което бе извоювано с толкова усилия — изрече той с мекия си баритонов глас и й кимна окуражително.

Тя сведе глава, стисна ръката на Матилда и се облегна на стената. Всички се взираха със затаен дъх във вратата.

Мина много време, без нищо да се помръдне. Тъкмо когато тишината почна да става застрашителна, тежкото резе се вдигна. Изабела спря да диша. Широко отворените й очи следяха напрегнато всяко движение. В продължение на минута не се случи нищо. После вратата се отвори и ярките лъчи на утринното слънце нахлуха от прозореца на стаята по целия коридор. В златното сияние се появи мъжка фигура, която вървеше с бавни, несигурни крачки. Ослепителните слънчеви лъчи не позволяваха да се видят подробности, но Изабела веднага забеляза златните отблясъци върху русата коса на Мартин, позна едрата фигура с широки рамене, тесни хълбоци и мускулести крака. Устните й затрепериха, тя изхълца и се хвърли насреща му.

— Мартин!

Падна право в ръцете на Дьо Казевил.

— Не, Ваше Височество — изръмжа той и ръцете му я стегнаха като в железни скоби. Хватката му беше толкова силна, че тя изохка от болка. — Вървете в църквата да се молите и го оставете на мира. Още не сте негова!

— Как е той? — попита страхливо Изабела.

Мъжът в черно я бутна обратно към чакащите, без да отговори. В черните му очи отново святкаше познатата подигравка на човек, който знае всичко. Как ли Мартин беше издържал седем дни, затворен в една стая с него?

Всички устремиха любопитни погледи към Мартин, който излезе от стаята бавно, с несигурна усмивка на устата. Рудолф го посрещна пръв и сложи ръце на раменете му.

Мартин му кимна.

— Здрав съм — прошепна той. — Стана чудо!

Макар да бе продумал съвсем тихо, най-близките го чуха и го заобиколиха. Всеки се натискаше да го види, да го пипне. Десетки ръце се плъзгаха по раменете и ръцете му, десетки очи гледаха невярващо ръката му.

— Чудо! Чудо! — викаха всички.

Гундрам безцеремонно разбута навалицата и застана пред Мартин. Погледна го в лицето, вдигна ръката му, след това с бързо движение свали ризата от лявото му рамо и се взря смаяно в тъничкия розов белег от жестокия удар с меч, който собственоръчно му беше нанесъл.

— Това е дяволско дело! — изкрещя той и се обърна светкавично, но в общата бъркотия Дьо Казевил беше изчезнал.

* * *

Изабела и Мартин вървяха за ръка по средната пътека на църквата към олтара. За момент и двамата се поддадоха на една и съща илюзия: Изабела носеше сватбената си рокля, Мартин най-доброто си снаряжение. А пред олтара ги очакваше епископът, за да ги венчае. Всеки чувстваше близостта на другия и тя му вдъхваше сила и увереност.

Двамата се отпуснаха на колене и сведоха глави в дълбоко смирение и благодарност. Изабела произнесе шепнешком страстна молитва, в която вложи цялата сила на сърцето си. Влезлите след тях, между които бяха Матилда и Рудолф, Патрик и Якоб, коленичиха и горещо благодариха на небето за чудодейното излекуване на Мартин.

Само Мартин знаеше, че истината е друга. Съществото, което го бе излекувало, не беше от този свят, не беше божие творение. Той не можеше да го опише с думи. То го плашеше и възхищаваше едновременно. Отново видя пред вътрешния си взор тясното, обветрено лице на чужденеца, пламтящите, властни черни очи, излъчващи воля, на която никой не можеше да устои. Усети и силата, която този мъж беше влял в мускулите му. Чувстваше се жизнен и мощен, мислите му кръжаха около предстоящия двубой. Вдигна поглед към простия дървен кръст и се прекръсти благоговейно. Лъчите, които се пречупваха през пъстрите стъкла на розовия прозорец, потапяха кръста в цветовете на дъгата.

— Всемогъщи Боже! Дойде часът на изпитанието и аз те моля да отсъдиш справедливо. Нека всички хора да разберат виновен ли съм или невинен.

Той се прекръсти отново и стана. Другите също завършиха молитвата си и се обърнаха към изхода.

Изабела тайно наблюдаваше Мартин отстрани. Острото предупреждение на мъжа в черно беше постигнало желаното въздействие. Тя потискаше силното желание да се хвърли в прегръдките на любимия, да се наслади на сладостта на устните му, да усети биенето на сърцето му. Само очите й го милваха с любов и той усети погледа й. Вдигна глава и й се усмихна смутено.

— Как го направи той? — попита съвсем тихо тя.

— Какво е направил? — попита объркано Мартин.

— Какво направи чужденецът, та раните ти изчезнаха толкова бързо?

Мартин вдигна рамене.

— Нямам представа.

— Как така не знаеш? Не го ли видя? — Изабела смаяно ококори очи.

Мартин поклати глава.

— Не, нищо не видях. — Двамата тръгнаха бавно към изхода.

— Това е невъзможно! — Изабела зарови пръсти в косите си. — Поне не усети ли нещо?

— Да, усетих. Беше прекрасно! — Мартин се усмихна унесено, припомнил си как яздеше през зелената гора, как стигна до острова с ябълките, как се изкъпа в бистрата река — и как го докосваха силни, лекуващи ръце.

— Как така прекрасно? Той те е омагьосал!

Мартин се засмя тихо.

— Не, със сигурност не. Той просто ме излекува.

Изабела продължаваше да клати глава и да се опитва да открие у Мартин нещо необикновено. Но не намери нищо — единствената разлика беше, че в сравнение с жалкия си вид преди седем дни сега изглеждаше здрав, силен… и изключително желан.

Двамата излязоха от църквата под ярката слънчева светлина. Събралите се пред божия дом хора се разделиха да им сторят път. Следвани от Рудолф, Патрик и Якоб, Мартин и Изабела тръгнаха към турнирната площадка.

Матилда издърпа Изабела настрана.

— Остави го да извърви пътя си сам — каза решително тя и стисна ръката на принцесата. Изабела, която трепереше цялата, се подчини. Парещите й очи проследиха с болка любимия мъж, от гърлото й се отрони тежка въздишка. Тук за него биеше едно горещо сърце, а там го очакваше студена, блестяща стомана.

Рупърт дьо Казевил излезе с широки крачки от замъка и прекоси двора на път към оборите. Там чакаше конят му и той възнамеряваше да потегли веднага. Имаше нужда от чист въздух, от гъста гора, от тишина и самота. Най-омразно на света за него беше да прекарва дълго време в затворено помещение. Освен това замъкът на княза го преследваше със спомени. Усетил, че се поддава на чувствата, той се нарече глупак. Много му се искаше да си замине още сега, но мисията му още не беше приключила.

— Почакайте, господине! — извика груб глас зад гърба му.

Той спря рязко и се обърна. Очите на Гундрам святкаха заплашително.

— Какво има? — изръмжа Дьо Казевил, без да си прави труда да бъде учтив.

— Трябва да говоря с вас.

— Нямам време.

Гундрам го хвана за ръкава.

— Защо направихте това?

Дьо Казевил погледна пронизващо ръката, хванала ръкава му, и Гундрам веднага се отдръпна, сякаш се бе допрял до нажежено желязо.

— Какво съм направил?

Очите на Гундрам блеснаха злобно, но той потисна чувствата си.

— Защо излекувахте Мартин? Мислех, че сте на моя страна?

Дьо Казевил събра тъмните си вежди в заплашителна линия.

— Не съм на ничия страна — отговори глухо той.

Гундрам го зяпна неразбиращо. Сигурността му се изпари.

— Защо тогава ми помогнахте да намеря Мартин? Не искахте ли той да изчезне завинаги?

— Не!

— Нищо не разбирам. Изпратихте ме по вярната следа, дадохте ми подробни указания как да го намеря.

— Вие искахте да намерите Изабела. Желанието ви да отмъстите на Мартин не ме интересува.

— Не ме изоставяйте сега, когато съм само на крачка от това да стана княз!

По лицето на Дьо Казевил пролича, че натрапчивостта на Гундрам го изнервя. Той стисна устни, погледът му стана остър и пронизващ.

— Вашето желание да станете княз също ми е безразлично.

Гундрам шумно издиша въздуха от дробовете си. Какво да прави сега: да се моли, да заплашва, да падне на колене? Най-простото беше да извади меча си и да го забие в черното сърце на чужденеца. За съжаление той му беше много необходим жив. Въпреки това автоматично посегна към оръжието в колана си. Дьо Казевил проследи движението с черните си очи и в зениците му светна сарказъм.

— Ако имахте толкова мозък, колкото мускули, от вас щеше да излезе доста добър господар на тази страна.

— А защо мислите, че няма да стана? — попита обидено Гундрам. — Изабела ще е моя, а Мартин не е кой знае какво препятствие.

— Още е жив — отговори равнодушно Дьо Казевил.

— Но няма да живее дълго — изръмжа Гундрам.

По лицето на мъжа в черно пробяга подигравателна усмивка. Без да бърза, той сложи седлото на гърба на черния си жребец.

— Много сте самоуверен.

— Няма да му позволя още веднъж да се отърве жив. Този път ще изчакам да се убедя, че съм го убил. За съжаление усилията ви ще се окажат напразни.

Дьо Казевил отново вдигна рамене.

— Щом така смятате — отвърна лаконично той, метна се гъвкаво на седлото и погледна Гундрам отвисоко. — А сега трябва да се сбогуваме.

— Нима напускате замъка?

— Не, напускам вас! — За момент Рупърт впи поглед в очите на Гундрам и си припомни преживяното с Гунила. Искаше да запомни тези очи за цял живот — живи. После обърна коня си и препусна към голямата порта. Гундрам го проследи с поглед и стомахът му се сви на топка.

Черният жребец летеше през поляните като същество от друг свят. Копитата му едва докосваха земята, ноздрите му поемаха жадно свежия въздух. Мъжът в черно се приведе над шията му и се съедини съвършено с движенията на силното животно. Наметката му се развяваше от вятъра и отдалеч изглеждаше, че конят има крила. Едва когато се скриха между дърветата в гората, Рупърт дьо Казевил се изправи и конят забави ход. В гората цареше тишина, само птиците се обаждаха от време на време. Всеки, който видеше самотния ездач, би повярвал, че е излязъл на разходка. Рупърт се облегна назад, протегна крака и пусна юздите. Ала лицето му остана непроницаемо, черните очи бяха празни.

Изведнъж тялото му се стегна, небрежността отстъпи място на напрегнато внимание. Той обърна глава и погледна през рамо към замъка. Очите му видяха само горските дървета, но сетивата му уловиха предсмъртния вик на мъжа, който в този момент предаде богу дух на арената.

Рудолф оглеждаше турнирната площадка със смесени чувства. За Божията присъда бяха избрали малката арена край оборите. Карето не бе украсено с пъстри флагове, не бяха издигнати палатки за снаряжението на рицарите. На местата в ложите не седяха празнично облечени дами. Онова, което щеше да се разиграе тук само след минути, нямаше нищо общо с демонстрирането на рицарска смелост, бойно изкуство и сръчност, макар че тези качества също щяха да изиграят своята роля. Въпросът беше на живот и смърт. И всички бяха сигурни, че двете страни ще се бият до последен дъх. В този двубой щеше да има само един победител.

Патрик държеше коня на Мартин, докато Якоб и Рудолф му помагаха да се облече. Той не носеше парадното си снаряжение, тъй като то беше скрито в замъка, който сега принадлежеше на Гундрам. Затова пък бронята, изработена от ковача след няколкодневен денонощен труд, му прилягаше като втора кожа. Изработена специално за него, тя беше предназначена да го предпази от смъртоносните удари на Гундрам.

Мартин обаче знаеше, че не може да разчита единствено на своята броня. Тя му оставяше достатъчно свобода на движение, за да напада и да се защитава ефективно. Мартин познаваше начина, по който се биеше Гундрам, и съзнаваше, че трябва да бъде много внимателен.

Никой не се учуди, когато Гундрам излезе на арената в парадната си броня. Върху блестящия шлем се развяваше сноп червени пера като опашка на петел. Всичко по него искреше и блестеше. Мартин обаче разбра веднага, че бронята стяга противника му като саркофаг и щеше да му пречи да се бие свободно. Очевидно Гундрам беше много сигурен в себе си, след като бе облякъл тази броня!

Двамата противници възседнаха конете си и излязоха в средата на арената. Спряха пред ложата, в която седяха князът и Изабела, и се поклониха.

— Рицарю Мартин от Трейтнар, рицарю Гундрам от Оксензал, в този момент Господ като върховен съдия взема в свои ръце справедливото възмездие. Ще се биете на живот и смърт — изрече тържествено князът.

— На живот и смърт — повториха противниците.

— Няма да оказвате милост, нито ще приемате милост.

— Никаква милост! — проехтя отговорът.

Изабела стисна до болка треперещите си ръце.

— Искате ли да носите цветовете на някоя дама? — попита князът и в същия миг съжали за въпроса си. Когато Бог беше съдия, това не беше необходимо. Сега не ставаше въпрос за честта на жена.

— Да, аз ще се бия за годеницата си — отговори Гундрам и се обърна към Изабела.

Принцесата побледня.

— Какво направихте, татко? Знаете, че сърцето ми бие за Мартин!

— Чакам, принцесо! — прогърмя силният глас на Гундрам.

Изабела отвърза воала си с треперещи пръсти и се наведе над парапета. Хвърли воала към Мартин, който сръчно го улови.

Зрителите изохкаха смаяно. Принцесата отново бе унизила рицаря! Гундрам изскърца със зъби и в гърдите му пламна луд гняв.

За да не стане още по-смешен, той се изпъчи гордо.

— Няма полза от тази проява на благосклонност, защото само след няколко минути ще се срамувате — прекрасният ви воал ще лежи мръсен и окървавен в пясъка!

Винфрид се надигна.

— Изберете оръжия! — извика гръмогласно той и се обърна към двамата рицари.

— Меч и боздуган! — изкрещя Гундрам и зрителите отново изохкаха.

Изборът на оръжията можеше да се окаже решаващ за изхода на двубоя.

Мартин се поколеба за миг.

— Меч и бойна брадва! — реши той.

Рудолф шумно изпусна въздуха от дробовете си. Значи още от самото начало щеше да има близък бой. Това беше много по-опасно, отколкото ако противниците се сблъскваха с копия. Той скри безпокойството си, доколкото можеше, и се усмихна окуражително на приятеля си. После сбута Якоб, който трябваше да занесе оръжията на господаря си.

С омекнали от вълнение колене пажът стъпи на пясъка на арената и застана до рицаря Мартин. От другата страна се появи Бодо, пажът на Гундрам, който също носеше оръжията на господаря си. Бодо изгледа враждебно Якоб и на младия паж се прииска да вдигне брадвата и да му разцепи черепа.

Винфрид провери оръжията и кимна в знак на съгласие.

С разширени от страх очи Изабела се взираше в смъртоносните оръжия, с които противниците щяха да се наранят и дори да се убият! Защо бе поискала Божията присъда? Това беше смъртен грях!

Не й остана време да помисли над постъпката си. Сигнал с рог изпрати противниците на определените им места. Мартин и Гундрам се оттеглиха в двата противоположни края на арената и пажовете им ги последваха.

Гундрам стисна здраво тежкия боздуган. В лявата си ръка той държеше щит от твърдо дърво, подсилен с кожа и метал. Бойната брадва на Мартин предизвика единствено презрението му. Той смъкна наличника на шлема си и фиксира противника.

Конят на Мартин потропваше неспокойно. Патрик се опитваше да го успокои, докато Якоб подаваше на господаря си щита и брадвата.

Двамата врагове застанаха един срещу друг. Мартин се вгледа внимателно в грамадния си противник и в гърдите му пламна неукротим гняв. Този блестящ паун с огненочервени пера на шлема искаше всичко — ленното му владение, Изабела, княжеството. За да постигне целта си, той безогледно отстраняваше всяко препятствие по пътя си. Не се бе поколебал да премахне дори една слаба, отчаяна жена като Констанца!

Мартин стисна здраво зъби и изсъска като нападаща усойница. Едновременно с това заби шпори в хълбоците на коня си.

Огромният жребец на Гундрам се вдигна на задните си крака и препусна напред. Гундрам вдигна десница, стисна здраво страшния боздуган и описа кръг с желязната топка, закачена на верига. Когато противниците се срещнаха в средата на арената, Гундрам спря коня си и запрати боздугана по Мартин. Рицарят светкавично вдигна щита си и отрази удара. Отекна силен трясък и Мартин с мъка удържа на напора. Не можа да предприеме нападение с брадвата, затова побърза да изведе коня си от обсега на Гундрам. Обърна се и светкавично прецени дали трябваше да нападне или да парира.

Ала Гундрам беше вече до него и повторно нанесе удар върху щита му. Със злокобно пращене дървото се разцепи на две части. Триумфалният рев на Гундрам заглъхна във виковете на зрителите.

— Ще те убия, куче! — извика Мартин и нанесе удар с брадвата. Веднага след това трябваше да се наведе, за да избегне летящия към лицето му боздуган. Ала топката закачи рамото му и той се олюля застрашително.

— По-скоро аз ще те смачкам на каша! — изпъшка Гундрам и се изсмя подигравателно. Мартин се овладя бързо. Докато Гундрам размахваше боздугана, предимството беше на негова страна.

Мартин пришпори коня си и го подкара право срещу нападащия Гундрам. Беше отпуснал юздите върху шията на животното и го направляваше само с бедра. Стискаше брадвата с двете си ръце. Когато боздуганът изфуча на сантиметри от лицето му, той светкавично протегна ръка и веригата се уви около дръжката на бойната брадва. Рязко дръпване, и Гундрам полетя с изненадан вик от седлото!

Рицарят се затъркаля в пясъка, бронята му дрънна застрашително и Бодо побърза да се притече на помощ на господаря си. Гундрам ядно отклони предложената помощ и отново възседна коня си. Вече нямаше боздуган, а Мартин все още разполагаше с бойната брадва. Небесните везни видимо се наклониха в полза на Мартин.

Без да остави Гундрам да се овладее, рицарят се хвърли срещу него с брадвата. Ала Гундрам беше достатъчно сръчен и посрещна удара с щита си. Обърна коня и светкавично извади меча си. Мартин знаеше, че има насреща си изключителен противник. Срещу дългия меч в ръката на Гундрам късата брадва на Мартин нямаше никакъв шанс. Везната отново се наклони в полза на Гундрам.

Изабела се сви на стола до княза и скри лице в ръцете си. От време на време надничаше през пръстите си и с мъка потискаше треперенето на крайниците си. Шумът от битката кънтеше в дъсчения четириъгълник и ехото го усилваше многократно. Ясно се чуваше пръхтенето на конете, пъшкането на биещите се рицари и металният звън на броните им.

Гундрам вдигна меча си и атакува противника. Докато той управляваше коня си с лявата ръка и така беше по-подвижен, Мартин държеше в дясната меча си, а в лявата — бойната брадва. Конят му се подплаши и отстъпи пред грамадния жребец насреща си. Мартин усети как върху нагръдника му се стовари силен удар и му отне дъха. През наличника не можа да види, че мечът е пробил бронята и е одраскал кожата му. Добре прицеленият удар го вбеси. Замахна и метна брадвата срещу Гундрам, който вдигна щита си в последния момент. Отново се разсипаха искри, брадвата се удари в стоманения обков на щита и падна в пясъка.

Ако наличникът на Гундрам не беше спуснат, Мартин щеше да види подигравателното му хилене. Но и така знаеше, че Гундрам ликува. Той предпочиташе да се бие с меч на кон, не на земята, където тежката броня щеше да му пречи. Конят му беше достатъчно гъвкав, за да изпълнява всички движения, които не бяха възможни за господаря му.

Мартин присви очи, нападна с меча и нанесе няколко силни удара, които Гундрам парира. Тъй като все още държеше щита, той беше ограничен в движенията си. Мартин решително сграбчи щита и свали Гундрам от седлото. За втори път рицарят се затъркаля в пясъка. Този път Мартин не му остави време да възседне отново коня си. Скочи от гърба на жребеца си и се хвърли срещу Гундрам с високо вдигнат меч.

Двете му ръце обхванаха здраво увитата с кожа дръжка на смъртоносното оръжие.

— Мъртъв си! — изкрещя той и нанесе силен удар.

Макар и смаян от тази устремна атака, Гундрам се отбраняваше отчаяно. Успя да се изправи на крака и също стисна меча си с две ръце.

Оръжията се кръстосваха с оглушителен звън, хвърчаха искри. Гундрам беше много силен и влагаше в ударите цялата си мощ. Вдигна меча си високо над главата и го спусна светкавично. Ударът щеше да разсече Мартин на две равни половини, но той успя в последния миг да го избегне с рязко завъртане. Повлечен от силата на удара, Гундрам политна след меча си.

Мартин се възползва от тази моментна несигурност, за да нанесе силен страничен удар по лявата ръка на противника. Ламарината на бронята се разцепи и от процепа потече кръв. Гундрам изрева и с ядно движение смъкна шлема от главата си. Гняв, болка и жажда за убийство се смесиха в разкривените му черти.

Мартин също свали шлема си. Шумно пое въздух и напълни дробовете си с животворния кислород. Двамата се погледнаха враждебно и безмълвно зачакаха следващия удар.

Гундрам стисна устни, изду бузи и въпреки раната отново хвана меча с две ръце. Сякаш се нуждаеше от тази болка, за да надрасне себе си. Мартин с мъка отрази мощния удар. Гундрам беше противник, който не само му беше равен, но го превъзхождаше. Силата нямаше да му помогне. Трябваше да действа с бързина и ум.

Острието на Гундрам отново разсече въздуха. Мартин го пресрещна насред път и погледна право в тъмните очи на противника. В тях пламтеше безумен огън, всепоглъщаща смес от страст, омраза и жажда за убийство. По лицата на двамата мъже се стичаше пот, дъхът им излизаше на пресекулки.

Мартин се отдръпна, описа кръг с меча си и одраска нагръдника на Гундрам. Металът изскърца тревожно, но бронята издържа. В първия момент Гундрам се слиса, после се ухили. Сведе глава и около зениците му се очертаха бели кръгове. Приличаше на разярен бик преди атака. Вдигна меча си и подгони Мартин през арената.

Мартин парираше и избягваше непрестанно сипещите се удари. Знаеше, че яростните атаки рано или късно ще изцедят силите на противника му. Гундрам много бързо разбра, че Мартин само чакаше първите признаци на умора. Затова спря, за да го предизвика да нападне.

Мартин нанесе силен удар.

— Това ти е за лъжата! — изкрещя той. — А това за отвличането на Изабела! — И нанесе втори удар. — Това пък за избитите селяни! — Трети удар.

Гундрам парира светкавично и задържа меча на Мартин между телата им. Със свободната си ръка го удари гневно в лицето.

Мартин се просна по гръб в пясъка и шумно пое въздух. В очите му лютеше пот. Ударът го зашемети. Като през мъгла видя искрящия меч, който се спускаше устремно към гърдите му. Подкрепен от виковете на зрителите, той се претърколи настрани. Острието на меча се заби в пясъка. Бронята ограничаваше подвижността на Мартин и той прокле толкова полезната досега защита. Все пак успя да се изправи на крака достатъчно бързо.

Гундрам погледна презрително противника си и отново атакува. Искаше битката да приключи по-скоро. Раната в рамото му кървеше силно и загубата на кръв го замайваше.

Мечовете отново се сблъскаха със звън. Още докато парираше, Мартин усети как острието на противниковия меч се плъзна по корема му. Нещо влажно и топло намокри ризата му и тя залепна за тялото.

Изабела скочи с писък.

— Моля те, мили Боже, не допускай да го загубя! Мартин не бива да умре! — Горещи сълзи се стичаха по лицето й. Цялата трепереше от ужас. Захапа кокалчетата на пръстите си, за да се успокои. — Ако той умре, и аз няма да живея!

Гундрам и Мартин продължаваха да си нанасят удари. Очевидно бяха равностойни в двубоя с меч. Очите на Гундрам се въртяха безумно, лицето му беше само на сантиметри от това на противника.

— Внимавай, Мартин! — изрева в този миг Рудолф.

Шестото чувство не му изневери — той отскочи от Гундрам и видя как блестящото острие на камата описа широка дъга във въздуха.

— Той има кама! — извикаха стреснато зрителите.

— Трябваше да се сетя, че ще се биеш с всички средства, най-вече с непочтени — изсъска Мартин. Болката в корема беше непоносима, губеше кръв. — Но няма да те спра!

Докато парираше бесните атаки на Гундрам, Мартин с все сила го изрита по бедрото. Гундрам политна назад. Преди да се е овладял, Мартин атакува яростно. Сипейки градушка от удари, той го подгони през арената. Парирайки, Гундрам одраска ръката му. Раната не беше дълбока, но Мартин усети как силите го напускат. Тъмните очи на Гундрам отново засвяткаха тържествуващо.

Мартин описа кръг с меча си, веднъж наляво, веднъж надясно, след това изненадващо нанесе удар с широката страна по меча на Гундрам. Улучи го съвсем близо до дръжката и силата на Гундрам не стигна да задържи оръжието. Мечът изхвърча от ръката му и Гундрам го проследи с ужасен поглед. Веднага след това устреми очи към противника си. С разкривено от ярост лице Мартин стисна меча в двете си ръце и насочи острието право в сърцето на врага. Завъртя се около собствената си ос и разпори гърлото на противника. Кръв запръска във всички посоки. Гундрам изхърка, очите му се разшириха от ужас и той погледна смъртта в лицето. Ала Мартин още не беше наситил грозния си гняв. Нямаше да окаже последна милост на противника си. В този миг изпитваше само жаждата на ловеца, усетил смъртта. В последния удар вложи цялата си сила.

— Този е за Констанца! — изкрещя той и насочи меча право напред. Студеният метал прониза бронята, кожения жакет, ризата и се вряза в плътта на Гундрам.

Рицарят се взря смаяно в дръжката на меча, която стърчеше от гърдите му, и автоматично посегна да издърпа оръжието. Ала коленете му омекнаха, той изхърка отново и се свлече в пясъка. Изпусна последния си дъх и на лицето му се запечата израз на учудване.

За миг се възцари мъртвешка тишина. Зрителите стояха и гледаха, вцепенени от ужас. Мартин се обърна бавно и потърси погледа на Изабела. На лицето му нямаше усмивка, в погледа му не светеше триумф. Този момент не беше радостен. Той побледня и с люлеещи се стъпки се запъти към ложата.

— Мартин! — Целият й страх, отчаяние и облекчение бяха вложени в този вик. Тя изскочи на арената и в последния момент стигна до любимия си. Той падна в ръцете й и загуби съзнание.

15.

Мартин коленичи пред княза и смирено сведе глава. В тържествената зала, препълнена с хора, се възцари тишина. Князът се изправи и обходи с поглед множеството, после се обърна към Мартин.

— Рицарю Мартин от Трейтнар! Бог произнесе присъдата си и аз се прекланям пред нея. С настоящето ви обявявам за свободен от всяка вина по отношение на обвинението, че сте вдигнали ръка срещу нашия император Фридрих. Снемам от вас и всички други обвинения и ви възвръщам предишните права. Честта ви е възстановена. За да потвърдя думите си, ще заръчам да запишат казаното от мен и да го разпространят по всички краища на княжеството ми.

Той слезе от подиума и протегна ръце към Мартин. Рицарят сложи ръцете си в дланите на княза и той ги обхвана здраво.

— С настоящето ви предавам отново вашето ленно владение със замъка, принадлежащите му земи с големина четирийсет и шест сажена и още седем села и гори за ловуване. Службата ви като мой васал включва военни действия на кон, в пълно бойно снаряжение, с участието на всички ваши васали със статут на рицари. Вашето място е в съвета от двайсет и един мъдри рицари, които във време на война ми служат с мечовете си, а в мирно време — със съветите си.

Князът пусна ръцете на Мартин и кимна на епископа. Той пристъпи тържествено и вдигна ковчежето, което държеше в ръце.

— Закълнете се във вярност пред тази свещена реликва, която съдържа парче от кръста Господен.

Мартин се изправи и сложи ръка върху ковчежето.

— Пред лицето на Бога и пред тази свещена реликва се заклевам пред вас, княже и господарю мой, във вярност до смъртта!

При тези думи го обзе странно чувство. Беше стигнал до края на страдалческия си път. Очите му се устремиха към тавана на тържествената зала, но погледът му се издигна над него. Все пак на божията земя имаше справедливост и Мартин беше готов да вложи всичките си сили, за да пренесе тази справедливост сред хората. Докато беше жив, нямаше да позволи на никой тиран да остави кървавата си следа в родната му страна. Никога вече нямаше да умират хора, само защото някой жадува за убийство.

Князът кимна одобрително и се върна на подиума. Ала не седна в креслото си, а се обърна към събралите се. Те се бяха стълпили напред, за да поздравят Мартин. Изабела стоеше с грейнало лице до креслото на баща си и не се опитваше да крие вълнението си. Знаеше какво става в сърцето на Мартин в този момент. Но по-добре от нея го знаеше Рудолф, който пристъпи зад приятеля си и сложи ръка на рамото му.

— Има още нещо, което не е изяснено и което искам да изясня в този тържествен час — заговори отново князът. Шепотът престана, хората устремиха любопитни погледи към него. Князът погледна дъщеря си и замислено поглади брада. — Със смъртта на рицаря Гундрам от Оксензал принцесата загуби годеника си. Изабела трябва по-скоро да се омъжи, тъй като Господ не ми даде син и наследник. — Той помълча малко и заключи: — Реших отново да свикам турнир. Всички рицари са призовани…

— Моля ви, княже! — Епископът, който дотогава стоеше безмълвно зад креслото на владетеля, излезе напред. Все още стискаше в ръцете си ковчежето със свещената реликва. — Знам, че рицарите обичат да мерят силите си на турнир и да събират слава и чест в ожесточени битки. Не възразявам срещу турнирите, но всички вие знаете, че Светата църква не одобрява, когато победителят е увенчан не само със слава и чест, но му се дава и жена като награда.

Сред младите рицари се надигна недоволен ропот. Епископът вдигна ръка и повтори с остър тон:

— Светата църква не одобрява подобни турнири. На последния църковен събор, който се състоя в лето господне 1193, отново беше осъдено провеждането на такива състезания. Аз съм обвързан с клетвата си и вие, княже, би трябвало да се съгласите с мен, ако не искате да ви постигне наказанието на църквата.

— Но как тогава ще се борим за благосклонността на принцесата? — извика един рицар и излезе напред.

Другарите му закимаха одобрително.

— Като настойник на принцесата князът ще й избере съпруг, който според него е подходящ да управлява страната ни — отговори епископът и се обърна към княза: — Вие познавате своите рицари. Между тях със сигурност има поне един, който е достоен да стане ваш наследник.

Князът отново поглади брадата си. Сърцето на Изабела биеше до пръсване. Тялото й се напрегна като струна. Пак ли щяха да й наложат нелюбим съпруг? И всеки ден щеше да вижда рицаря Мартин, новия съветник на баща й, а после и на новия княз! Мартин, когото обичаше повече от всичко на света, който беше единственият мъж в живота й! Мартин, на когото се бе отдала и на когото щеше да принадлежи завинаги! Отчаяна, тя падна на колене пред баща си.

— Татко, моля ви, не решавайте сега!

Епископът се наклони към ухото на княза.

— Защо не оставите сърцето на Изабела да реши? Аз съм убеден, че изборът й ще бъде благо за цялата страна.

Князът очевидно се зарадва, че епископът му помогна да намери правилното решение. Наведе се към Изабела и й пошепна нещо. Тя се изчерви силно и сведе поглед, но кимна.

— Е, рицарю Мартин, виждам, че не съм се излъгал в предположението си. Дъщеря ми ви харесва. Освен това е убедена, че ще станете достоен владетел. Затова ви питам: искате ли Изабела за жена?

Мартин пое дълбоко дъх. Очите му потърсиха погледа на Изабела. За момент двамата забравиха многото хора наоколо и останаха сами в света — само те двамата и тяхната любов. Въпреки това Мартин си оставаше благороден рицар. Изабела не беше нито плячка, нито възнаграждение за победата му.

Той отиде до подиума и спря на най-долното стъпало. Прегъна коляно и взе ръката на Изабела.

— Ще бъда най-щастливият човек на земята, ако Изабела стане моя съпруга. Искам само тя да ме обича с цялото си сърце. — Наведе се и нежно целуна ръката й.

Изабела се олюля. Не можеше да понесе толкова щастие наведнъж. Постара се да отговори спокойно и разумно, макар че й се искаше да крещи ликуващо.

— Аз съм ваша с цялото си сърце, рицарю Мартин. Ако и вие ме обичате, както аз вас, за мен няма да има по-голямо щастие на земята от това да застана с вас пред олтара. — Тя му кимна и той се изправи. Свали внимателно тънката бронзова халка от малкия си пръст и я вдигна високо.

— Пръстенът, който ти давам, Изабела, не е скъп, но има символична стойност. Той е единственото, което ми остана от моята скъпа майка. Знам, че ти ще го пазиш и ще му се радваш. Ако беше жива, майка ми щеше да те обича като свое дете. — Изабела сложи халката на средния си пръст и го погледна дълбоко в очите. Моментът беше затрогващ и околните дадоха израз на вълнението си с ликуващи викове. Стражите не можаха да попречат на зарадваната тълпа да наобиколи двамата щастливи годеници и да им изкаже благопожеланията си.

Един по един двадесетимата рицари от съвета прегърнаха Мартин и го поздравиха със завръщането му в техните редици. Отведоха го до стола, на който доскоро беше седял Гундрам, и свалиха знамето с червената бича глава. На негово място окачиха флага на Мартин — зелени дъбови листа на бял фон. Под знамето забиха изрязания от дърво герб на рода му.

Разтърсен до дън душа, Мартин вдигна глава към своя герб. Рицарите около него застинаха в тържествено мълчание и го оставиха да се наслади на този миг. Всеки от тях бе разбрал какво означава да възвърнеш честта си, да възстановиш правата си и на всичкото отгоре да се ожениш за красивата дъщеря на княза.

Изабела се оттегли в женските покои, за да си почине от преживените вълнения. Отпусна се на леглото си и се заслуша в разговора на компаньонките си, които ходеха възбудено напред-назад и се питаха какво трябва да приготвят за сватбеното празненство — изваждаха от раклите платове и рокли, пъхаха ги обратно, вадеха други одежди, докато накрая Изабела не издържа.

— Ще нося съвсем обикновена рокля — съобщи важно тя. — Никакво кадифе, никакви накити!

— Но, Ваше Височество! — извикаха в един глас момичетата. — Това е вашата сватба!

— Точно затова! Мартин не се жени за принцеса, а за най-обикновено момиче.

— Колко романтично! — въздъхна Розамунда.

Изабела посочи светлата рокля от тънък лен.

— Ще облека тази — каза тя и нежно помилва фината материя.

— Роклята е прекалено проста — възрази Маргарет.

— Видях в раклите няколко красиви ширита и смятам, че можете да украсите с тях долния ръб и деколтето.

Момичетата отново се заровиха в раклите и най-сетне Виктория намери ширит, избродиран с два нюанса на синьото.

— Прекрасен е! — извика въодушевено тя. — Ще подхожда на очите ви, Изабела!

Принцесата кимна с усмивка.

— Добре, ще сложим този. — Всички седнаха близо до прозореца и започнаха да размерват и шият ширитите. Известно време Изабела им помагаше, но после бе обзета от странно вътрешно безпокойство. Не искаше да изглежда неучтива, но постоянното кискане на момичетата я изнервяше. В момента й се искаше да лежи в обятията на Мартин, да усеща устните му, да милва тялото му. Обхвана я неутолим копнеж. Едновременно с това изпита и друго усещане, от което се засрами. Надигна се бързо и се запъти към вратата.

— Ей сега ще се върна. Вие продължавайте да работите — каза тя колкото можеше по-небрежно.

Маргарет обаче веднага скочи.

— Ще ви придружа!

— Не, недей — отклони Изабела. — Веднага ще се върна. И няма да напускам къщата.

Преди момичетата да кажат още нещо, тя излезе от женските покои. Не беше никак просто да остане насаме със себе си дори за няколко минути. Излезе от замъка, мина бързо през двора, влезе в стопанската сграда и слезе по широката стълба към голямата кухня. Вдигна глава към високите сводове, облени от меката светлина, която проникваше през квадратните прозорчета, и се върна към приятните дни на детството си. Тук винаги ухаеше толкова изкусително!

В кухнята цареше трескава суетня. Приготовленията за сватбения пир вървяха с пълна пара. По големите маси бяха натрупани птици, дивеч, самуни хляб, сладкиши. В коридорите бяха наредени бъчви с брашно, консервирано месо, зеленчуци, риба. На куките висяха раци, от които капеше вода. Слугините мъкнеха кошници с яйца.

Когато Изабела влезе в кухнята, слугите се поклониха дълбоко, но тя вдигна ръка.

— Няма да ви преча да работите — засмя се тя и отиде при червенобузия главен готвач. — Искам само да усетя вкуса на печеното, както правех в детството си.

— За мен е голяма чест, Ваше Височество — зарадва се готвачът. — Искате ли да опитате? Имаме шпиковано месо от елен, агнешки бут, пушена шунка…

— Благодаря ви, но предпочитам да си хапна утре на сватбената трапеза. — Тя се извърна и очите й потърсиха една точно определена бъчва. Мястото й беше в един отдалечен ъгъл на кухнята, зад високата етажерка, на която бяха наредени глинени съдове с яйца. Изабела вдигна внимателно капака и извади една кисела краставичка. Захапа я жадно и въздъхна доволно. Взе си още една краставичка и извади от най-близкия глинен съд мариновано яйце. Пъхна го цялото в устата си и се обърна да си върви. При това едва не се сблъска с Матилда.

— Какво правиш тук, Изабела? — попита смаяно тя.

— Ами аз… — Изабела се задави и се закашля.

Матилда я потупа по гърба и бързо й подаде черпак с вода от близката бъчва.

— Дойдох да видя как вървят приготовленията за сватбения пир — обясни най-сетне Изабела и отпи още една глътка вода. — Естествено, готвачът ми предложи да опитам от всичко. А ти какво търсиш в кухнята? — В същия момент забеляза Патрик, който ги гледаше от най-горното стъпало.

Матилда се усмихна смутено.

— Търся свинска мас!

— Свинска мас? Според мен тук има много по-хубави неща. Я опитай от печения елен!

— Не, не! Не е за ядене и не е за мен. Трябва ми за Якоб.

— Нима не му дават достатъчно за ядене? Лошо ли се грижат за вас? Веднага ще се разпоредя…

Матилда успокоително сложи ръка на рамото на Изабела.

— Спри, моля те. Имаме достатъчно за ядене, и ние, и Якоб. Само че той има малък проблем. Дългата езда му… ами, нанесе известна вреда на задните му части и сега едва ходи. Патрик предложи да го намажем със свинска мас, за да може утре да присъства на сватбата ви и да седне с нас на масата.

Изабела се изкиска съчувствено.

— О, много съжалявам! Естествено, че ще му помогнем! — Тя свали от етажерката продълговат глинен съд и изстърга с дървената лъжица голяма топка чиста свинска мас.

— За бога, Изабела, задникът му не е чак толкова голям! — засмя се Матилда и й подаде малка купичка.

— Матилда, кажи, винаги ли сме били толкова весели? — попита тихо Изабела и приятелката й прехапа устни.

— Помниш ли как се промъкнахме тук и тайно си хапнахме от пияните вишни, които бяха сложили в бъчви под стълбището?

— Никога няма да го забравя! Колко вкусни бяха вишните и как ни стана лошо от тях! — Изабела се засмя и продължи: — Баща ми каза, че сме били отровени, защото повръщахме като бесни котки!

— Да, а бедният готвач трепереше за живота си. Аз не издържах и си признах, че сме яли вишни. Князът лично ги хвърли на свинете, за да не ядем никога повече от тях.

— Знаеш ли, Матилда, аз и без това нямаше да го направя, защото никога през живота си не се бях чувствала толкова зле. А помниш ли как се напиха свинете? Търкаляха се по целия двор и грухтяха… — Изабела избухна в луд смях и изтри сълзите от очите си.

— Прекрасно време беше — въздъхна Матилда и двете се запътиха към стълбата, където чакаше Патрик.

— Ето, Патрик, помогни на бедния Якоб да се излекува. Много ми се иска лично да го намажа — да помагаш на нещастните ранени е израз на християнска любов към ближния — пошегува се Изабела.

— Ваше Височество! — извикаха в един глас Матилда и Патрик и избухнаха в смях.

— Знам, знам, не е прилично принцесата да намаже със собствените си ръце разраненото дупе на един паж, но днес съм готова да обърна света с главата надолу. Толкова съм щастлива!

Матилда я прегърна с обич.

— Радвам се на щастието ти с цялото си сърце!

— Благодаря ти, сестричке! — Изабела я притисна до гърдите си.

Патрик се отдалечи дискретно.

— Господи, утре ще бъда омъжена жена! О, Матилда, все още не мога да повярвам! До вчера мислех, че животът ми е загубил смисъла си. А когато Гундрам… не, вече няма да мисля за това.

Матилда стисна ръката й.

— Това е минало. Мисли за бъдещето.

— Права си. Ще дойдеш ли в покоите ми? Момичетата украсяват сватбената ми рокля. Искам да кажа, ако Рудолф може за известно време да се лиши от присъствието ти.

— Мисля, че да. В момента двамата с Мартин са в обора и си говорят за коне.

— Ето какви са мъжете. Аз треперя от вълнение, а той говори за коне! Кога най-после ще стане утре?

Двете влязоха в женските покои, Изабела отвори вратата на спалнята си и трите момичета скочиха със зачервени лица.

— Какво става? — попита изненадано принцесата. — Да не би да си приказвахте за нещо, което аз не бива да знам?

Момичетата се закискаха и отново сведоха глави над роклята.

— Нищо, Ваше Височество, съвсем нищо!

— Нищо ли? Бузите ви пламтят! Говорили сте за нещо, което дамите не бива да знаят!

Момичетата отново се изкискаха.

— Работата е там… — заекна Виктория. — Розамунда каза…

— А, не, самата Виктория му е хвърлила око — прекъсна я сърдито Розамунда.

— На кого? — попита заинтересовано Изабела и двете с Матилда седнаха на пейката под прозореца.

— На Патрик!

— О! — извика смаяно Матилда.

Маргарет бързо сложи пръст на устните си.

— Нали няма да ни издадете? — попита тя.

Матилда поклати глава.

— Всъщност много ще се радвам, ако… — Тя погледна съжалително Виктория и обясни: — Всички момичета са луди по Патрик. Много е сладък, нали?

Момичетата кимнаха развълнувано.

— Права сте! Може да е само паж, но е толкова красив, че сърцата ни се изпълват с копнеж.

— Според мен може да се уреди нещо — рече замислено Изабела.

— Моля ви, Ваше Височество, недейте! — извика ужасено Виктория. — Нима искате да ме сватосате?

— Бог да ме пази! Искам да прекараш един приятен ден. Утре ще наредя гостите на сватбената маса така, че да заемеш място до Патрик като негова дама. Надявам се, че ще съумееш да се възползваш от времето, което ще прекарате заедно!

Виктория се изчерви силно и сведе глава, но всички разбраха колко е доволна.

— Аз пък си падам повече по тъмнокосия паж на рицаря Мартин — призна смело Маргарет.

Матилда и Изабела избухнаха в луд смях и момичето ги погледна объркано.

— Нещо лошо ли казах?

— Не, разбира се! — Изабела се задъхваше. — Ако беше дошла с мен в кухнята, сега щеше да окажеш на Якоб най-приятната любовна услуга! — Тя се засмя отново и очите й се насълзиха.

— Какво? — Маргарет стана. — Ще отида да го видя! Може би ще мога да му помогна с нещо.

— Не, не бива, той… — отвърна Матилда, но Изабела я прекъсна с властен жест.

— Остави момичето, Матилда! Защо да не отиде при Якоб? Сигурна съм, че в момента бедното момче се нуждае от нежна ръка. — Изабела продължаваше да се киска и Матилда се извърна настрана, защото щеше да се пръсне от смях.

— Наистина ли смятате, че трябва да отида при него? Но какво ще правя там?

— Ще го утешиш и ще заместиш Патрик в неговата… работа.

— Да не би Якоб да е болен? — уплаши се Маргарет.

— Не, не мисля, че това може да се нарече болест — обясни задъхано Изабела. — Успокой се, нищо му няма. Хайде, върви! — Тя подаде на Маргарет мека ленена кърпа. — Дай му това, сигурна съм, че ще му дойде много добре.

Объркана и изпълнена с колебание, Маргарет излезе от женските покои. Виктория и Розамунда погледнаха въпросително господарката си.

— Според мен постъпи нечестно — укори я Матилда и отново се разсмя.

— Ще ни кажете ли най-после какво му е на Якоб и защо Патрик е при него? — попитаха сърдито момичетата.

Матилда се тресеше от смях.

— Якоб си е протрил дупето от дългата езда и Патрик предложи да го намаже със свинска мас!

Момичетата избухнаха в луд кикот и стреснаха Маргарет, която вървеше през двора към стаята на пажа.

Докато стоеше пред олтара и чакаше своята невеста, Мартин напразно се опитваше да се пребори с лудото биене на сърцето си. Не забелязваше ярките слънчеви лъчи, които разноцветните стъкла на прозореца пречупваха във всички цветове на дъгата. Не обръщаше внимание на тълпата, която пълнеше пейките от двете страни на главната пътека и непрекъснато обръщаше глава към изхода. Не забеляза и тъмната фигура в галерията, която се сливаше със сянката на могъщата носеща колона. В сводовете отекна сигналът на фанфарите, които възвестяваха пристигането на княза и дъщеря му.

Изабела пое дълбоко дъх и без колебание прекрачи прага на църквата. Носеше проста рокля от най-фин лен. Единственото й украшение беше тесен бродиран ширит на подгъва и деколтето. Разпуснатата й коса падаше по гърба като течно злато. На главата си носеше скромен венец от диви летни цветя. Бавно и с достойнство тя закрачи редом с баща си към олтара.

Мартин забеляза как въздухът около нея трепти и сияе. Впи поглед в лицето й с цялата жажда на душата си. Видя радостта в очите й, когато князът предаде ръката й в неговата. Когато застана до него, неземно красива и сияйна, дъхът му спря. Но това не беше сън. Изабела вдигна поглед към него и се усмихна. Епископът се покашля.

— Откупът за булката — пошепна той на Мартин.

— Какво? — Мартин сякаш се върна от друг свят. — Откупът за булката? Какво е това? — Обзет от паника, той се обърна за помощ към приятеля си. Рудолф извъртя очи и посочи с пръст колана му, където висеше малка избродирана кесия. Мартин го погледна объркано, най-сетне разбра и плъзна поглед по тялото си. — Ах, да! — Въздъхна облекчено и се опита да отвърже кесията от колана си. Тя се отвори и по пода се посипаха сребърни монети.

По челото на Мартин изби хладна пот. Как бе допуснал такава небрежност? Отвори уста да изругае, но в последния момент се сети къде се намира и млъкна. Обърна се безпомощно към епископа. В това време Патрик и Якоб коленичиха и безшумно събраха нападалите монети. Изабела следеше движенията на двете момчета по каменните плочи и хапеше устни. В гърдите й напираше неудържим смях.

Мартин отново въздъхна, но когато Якоб се изправи, за да му подаде монетите, господарят му се наведе към него — и двамата си удариха главите!

— Олеле! — Мартин се хвана за челото и нервно затвори очи.

Ушите на Якоб пламнаха. Поклони се и бързо се върна на мястото си. Патрик бързо мушна събраните монети в ръката на Мартин и също се дръпна назад.

Епископът пое дълбоко въздух и започна церемонията. Мартин непрестанно попипваше челото си и проклинаше тромавостта си. Защо беше толкова нервен? С треперещи пръсти сложи монетите върху медната табла, която му подаде епископът. Последва символичното предаване на откупа на Изабела, която го прие с щастлива усмивка. След това двамата паднаха на колене пред олтара.

Епископът вдигна ръце за молитва. На лицето му беше изписано дълбоко задоволство. Беше много щастлив от развоя на събитията, а най-вече, че бе успял да предотврати повторния турнир за ръката на принцесата. Светата църква беше много доволна, когато рицарите използваха оръжията си, за да воюват в Светите земи и да гонят неверниците от Божия гроб. Но не беше в духа на догмите й, когато рицарите спореха за ръката на една жена, сякаш беше боен кон. Всъщност те не правеха разлика — и в двата случая най-важното беше да докажат превъзходните си качества и умения. Рицарите бяха воини, нищо повече. Епископът въздъхна и отново се поздрави за трудно извоюваната победа. Рицарят Мартин изглеждаше разумен мъж. Освен това беше набожен и щеше да се погрижи за духовното благо на княжеството — епископът беше сигурен в това. Е, днес беше малко нервен, но това беше нормално за всеки влюбен жених.

След като произнесе кратка молитва на латински, епископът се обърна към новобрачните и погледна Мартин в очите.

— Рицарю Мартин от Трейтнар! Застанали сте тук пред лицето на Бога, за да встъпите в свещен брак. Готов ли сте да вземете за жена принцеса Изабела и да я обичате и почитате, докато смъртта ви раздели?

Мартин стисна ръката на Изабела и тя отговори на натиска на пръстите му.

— Да, готов съм! — отекна гласът му високо и ясно.

В сянката на колоната Рупърт дьо Казевил вдигна пред лицето си малкия арбалет със смъртоносна стоманена стрела. Дишаше спокойно и равномерно. Черните му очи бяха впити в гърба на Изабела.

— Принцесо Изабела, готова ли сте да вземете за свой съпруг рицаря Мартин от Трейтнар и да му бъдете вярна, да го обичате и почитате, докато смъртта ви раздели?

Изабела вдигна поглед към кръста и бузите й пламнаха. Мартин усети, че тя цялата трепери.

— Да, готова съм! — изрече с твърд глас тя.

Епископът кимна и на лицето му изгря доволна усмивка. Наведе се и сложи върху протегнатите ръце на двойката копринената лента, обшита с перли.

— Обявявам ви за мъж и жена в името на Отца, Сина и Светия дух. Амин!

Дори по лицето на Дьо Казевил пробяга лека усмивка. Най-сетне! Доста трудно беше, докато малката Изабела си намери достоен съпруг. Той беше склонен да я остави да се порадва на този кратък тържествен миг. Незнайно защо се поколеба да изпрати смъртоносната стрела в гърба й. Нека се наслади на целувката на съпруга си. Сигурно щеше да се радва, ако умре в обятията му.

Новобрачните, които до този миг бяха коленичили пред олтара, се изправиха. Изабела хвърли още един поглед към кръста и се обърна към Мартин. Двамата стояха един срещу друг и се гледаха в очите. Мартин се наведе и устните му приближиха нейните, но точно в този миг го стресна грозен шум. Двамата се обърнаха изумено и видяха, че князът е притиснал ръка към сърцето си и мъчително стене. Очите му бяха разширени от ужас.

— Татко! — изпищя Изабела и се втурна към него.

Сред разнеслите се в църквата викове никой не чу съскането на стоманената стрела, която разсече въздуха непосредствено зад гърба на Изабела и с недоволен писък се удари в един каменен стълб.

С вкаменени лица гостите наобиколиха своя княз, който лежеше върху студените каменни плочи. Изабела коленичи до него и стисна изстиващите му ръце.

— Татко! Не бива да умираш! Не и сега! — Тя се притисна до него и го погледна отчаяно в очите.

Ала погледът му беше празен. Устните му се опитаха да оформят някакви думи, но тя не го разбра.

— О, господи, защо? — изплака гневно тя и се хвърли върху умиращия.

Мартин стоеше безпомощно до нея. Изабела се обля в сълзи и Мартин се поколеба: не знаеше дали да се отдръпне или да остане до нея.

Лицето на княза посивя, ресниците му затрепкаха, устните посиняха. Той се опита да поеме въздух, гърдите му потрепериха. Сърцето окончателно отказа да му служи и главата му падна настрани.

Епископът с мъка си проби път през множеството, за да стигне до умиращия. Ала закъсня и не можа да му даде последно причастие. Потърси пулса на княза и тъжно поклати глава. Сивите му очи се устремиха съчувствено към Изабела.

Мартин се наведе и вдигна съпругата си.

— Вече нищо не можем да направим за него — пошепна той.

— Значи моите сватбени камбани са неговите погребални — изплака отчаяно тя.

Епископът също се изправи и погледна Мартин в очите.

— Вие сте новият княз — заяви тържествено той.

Мартин потрепери и за миг се опря на ръката на Изабела.

— Велики боже, събитията ме връхлитат като лавина! — простена той, но веднага се овладя. — Така да бъде!

Князът бе положен в средата на църквата пред олтара, където само преди няколко минути се венчаха Мартин и Изабела. Слънцето грееше със същата радостна сила през розовия прозорец и потапяше тъгуващите в разноцветна светлина.

Шестима рицари застанаха на стража около мъртвия. Мартин прегърна Изабела и двамата напуснаха църквата със сведени глави. Чифт черни очи ги проследиха с гневен поглед.

В рицарската зала стоеше дълга трапеза, отрупана с всички вкусни неща, приготвени в голямата кухня. Ала гостите, които влизаха един по един в залата, не бяха настроени да празнуват. Изабела огледа с въздишка великолепните табли с печен елен, пикантно свинско, овнешки бутове, наденици, гъски, пъстърви, раци и пълнени косове. В гърлото й се надигна гадене и тя се извърна. Мартин побърза да я подкрепи.

— Защо беше този излишен разкош? — попита тихо тя.

Мартин кимна.

— Права си скъпа, но какво можем да направим? Гостите ни не бива да седят на празна трапеза.

Двамата заеха места начело на масата. Гостите стояха зад столовете си и не смееха да седнат преди княза и княгинята. Изабела се наведе към Мартин и пошепна:

— Кажи им да си вървят. Нека това бъде първата ти воля като княз.

Мартин вдигна вежди.

— Наистина ли смяташ така?

Тя сведе глава. Миризмата на печено месо й причиняваше гадене. Мартин забеляза, че лицето й е смъртнобледо. Решително изправи глава и се обърна към гостите, които го гледаха с очакване. Много от тях бяха дошли отдалеч специално за сватбата.

— Уважаеми гости — заговори твърдо той, — всъщност ние се събрахме, за да отпразнуваме едно радостно събитие — нашата сватба. За съжаление тя бе засенчена от внезапната и неочаквана смърт на княза. Той много искаше дъщеря му да бъде щастлива и затова организира този прекрасен сватбен пир. Нека да почетем паметта му и да му покажем благодарността си, като отдадем дължимото на тези вкусни ястия. Нека целият народ, селяните и търговците, музикантите и певците да се включат в угощението. Заповядайте на масата, нахранете се и пийте, но умерено. А вие, музиканти, свирете и пейте, но не за радостта или за тъгата — свирете и пейте за любовта! — Той видя как гостите въздъхнаха облекчено.

Мартин зае място на тапицираното с кадифе кресло и Изабела се отпусна до него.

— Какво соломоновско решение — пошепна в ухото му тя.

— Може би някой ден ще стана мъдър държавник — отговори с лека самоирония той. — Още първия ден се наложи да заменя остротата на меча с остротата на ума.

— Това наистина е мъдро — усмихна се Изабела. — Стига си водил войни.

Тя посегна към парче сладкиш. Той се наведе и я целуна по бледата буза.

— Щастлив съм, че имам до себе си толкова мила и умна съпруга. — Погледна учудено чинията й, защото след сладкиша бе взела парче маринована херинга. — Какво е това съчетание? Ще ти стане лошо!

— Вече ми се гади. Май ще е по-добре да се оттегля. Дойде ми твърде много за един ден. А ме е страх да помисля за утре.

— Ще те придружа — каза Мартин и настоя, когато Изабела се възпротиви.

— Останете по местата си и празнувайте, скъпи гости — обърна се към събраните той. — Аз ще отведа княгинята в покоите й, за да си почине.

Двамата тръгнаха бавно по коридора, който водеше към женските покои. Изабела въздъхна и вдигна поглед към съпруга си. Радостта и мъката бяха толкова близо една до друга. Сега, когато двамата бяха сами, мъката й се изпари. Виждаше само него, така желания мъж, гордия и безстрашен рицар, който беше преживял нечувани страдания, за да получи своята любима.

— Баща ти почина — проговори тихо Мартин — и ще те разбера, ако желаеш да се усамотиш, за да тъгуваш за него. — Той вдигна ръката й и я поднесе към устните си. — Изабела! — В гласа му звънна страст.

— Мартин! — Отговорът й прозвуча като звън на сребърни камбанки.

Двамата се погледнаха и копнежът надделя над правилата за рицарско въздържание. Тя стоеше пред него и бузите й пламтяха от желание.

— Това е нашият сватбен ден!

— Моята Изабела! — Името й залепна като мед на устните му и той я прегърна нежно. Погледите им се срещнаха и останаха впити един в друг. Мигът се превърна във вечност. Той наведе глава, тя се надигна на пръсти. Устните им се намериха с нежност, но двамата бяха чакали твърде дълго и бяха страдали твърде много, за да се сдържат сега. Животът поиска своето. Тя зарови пръсти в русите му къдрици, притисна се до него и тихо простена в устните му. Той я прегърна и усети треперенето на тялото й. Вдигна я на ръце и решително я понесе към сватбените покои с широко меко легло, над което се издигаше балдахин от нощносиньо кадифе. Двамата паднаха сред ароматен облак от розови листенца.

От сянката на една колона се отдели тъмна фигура и бавно последва влюбените, които естествено не я забелязаха. Дьо Казевил застана пред сватбените покои и черните му очи се впиха във вратата. На лицето му беше изписана странна смесица от разбиране, меланхолия и разочарование. Плъзна пръсти по резбованата врата, сякаш искаше да вдъхне живот на мъртвата материя. Чу зад нея да бият две сърца, чу задъхани стонове и въздишки. За момент ръцете му се стегнаха в юмруци и той стисна устни. Дълго стоя така, опрял чело на вратата. След това се обърна, мина като сянка по коридорите на замъка и влезе в стаята, която седем дни беше споделял с Мартин. Затвори дървените капаци на прозореца и пусна резето на вратата. Извади от торбата си шепа тъмни сушени плодчета и бавно ги сдъвка. Изпи глътка вода и седна в ъгъла. Облегна се на стената, затвори очи и потегли към другия свят.

Мартин стоеше пред леглото и се взираше в Изабела. Тя лежеше като ангел върху постелята от розови листенца. Скромната сватбена рокля подчертаваше красотата на фигурата й. При тази гледка той се олюля, сякаш беше застанал пред дълбока пропаст, от която му се завиваше свят. За момент през главата му минаха най-различни мисли: първата им среща на пътя в гората, решителното й лице, мечът в ръката й и силната болка в душата му, причинена от нея. Видя нацупеното й лице в малкия затвор на полуразрушения замък, гневните бръчици на челото й, невинното и безкрайно изкусително тяло върху коравото легло. Видя страха й, когато бе опрял ножа в гърлото й, чу отчаяните й викове, когато горящият покрив се стовари отгоре му. Усети близостта на смъртта и ръцете, които го изтръгнаха от лапите й. Видя Изабела да стои до Гундрам, облечена в разкошна сватбена рокля, видя святкащите от омраза очи на ненавистния рицар и чифт други черни очи, които го изведоха от този свят. Видя и мъжа, който отново го бе върнал на земята. Видя как блестящият меч на Гундрам разсече въздуха, за да го прониже, видя и как кръвта на омразния враг напои пясъка на арената. Спомни си пъстрите светлини в църквата и мъртвия княз върху студените каменни плочи. А това беше Изабела, неговата съпруга! Неразбираемо ли беше, че внезапно го обзе слабост?

Изабела го наблюдаваше с премрежен поглед как стои мълчалив и неподвижен пред леглото. Внезапно й стана ясно за какво мисли той. Годините на лишения бяха свършили и той си припомняше проляната кръв, страданията и сълзите. Много от хората, тръгнали по този път заедно с него, не бяха стигнали до целта.

Тя се изправи и застана пред него. Внимателно плъзна пръсти по тънкия лен на ризата, която той носеше под бродирания кадифен жакет. Скъпите, богато украсени дрехи не подхождаха на дръзкия до безумие рицар, на безстрашния воин. Тя все още усещаше невероятния аромат на кожа и пот, който винаги го бе заобикалял. А сега този мъж беше княз, господар на страната! В погледа й, устремен към лицето му, светна страх.

Мартин отгатна мислите й.

— Времето ще ни научи на мъдрост — изрече тихо той. — И двамата трябва да свикнем с новото си положение.

Тя кимна и свали скъпия кадифен жакет от раменете му. Само тънкият лен я отделяше от така желаното му тяло. Най-сетне, най-сетне той беше изцяло неин. Изабела продължи да го милва и потрепери, когато напипа превръзките под ризата му — едната на рамото, другата на корема. Мартин се усмихна успокоително.

— Не ме боли — пошепна той. Прегърна я и устните му завладяха нейните. Сякаш пътешественик беше прекосил безкрайната пустиня и беше коленичил пред скъпоценния извор в оазиса. Никога не беше имал по-голяма нужда от любовта й, отколкото в този момент. Вече нищо не ги разделяше.

Ръцете му помилваха сватбената рокля и той отново се възхити на умението й да му достави радост. Изабела се бе отказала от всякакъв лукс. Искаше да бъде за него момичето, което някога бе срещнал в гората — облечено в проста рокля, с разпусната руса коса. Но сега очите й го гледаха нежно и загрижено.

— Добре ли си? — попита тихо тя.

— Никога в живота си не съм бил по-добре — отвърна дрезгаво той. Ръцете му се плъзнаха по гърба й и отвориха кукичките на роклята. Под тънкия лен тялото й пламтеше от желание.

Мартин притисна лице в русите къдрици и вдъхна дълбоко аромата им. Бавно свали роклята и я хвърли върху един стол. Копринената долна риза красиво подчертаваше меките линии на тялото й.

Изабела внимателно издърпа кожения колан с меча, който висеше на кръста му. На Мартин се стори, че тя свлече от плещите му камък от задължения и товари. Пред нея вече беше тялото му, такова, каквото го обичаше.

Изабела бавно отстъпи назад и го поведе със себе си.

— Люби ме — помоли нежно тя. — Люби ме както последния път.

Мартин преглътна тежко. Желанието отдавна гореше в него, копнежът го изгаряше. Но дори тогава, в стария замък, когато тя лежеше в обятията му, когато се отдадоха един на друг, не беше същото. Тогава знаеха, че не могат да имат общо бъдеще. Тогава тя стоеше много по-високо от него.

Той я погледна изпитателно. Нима това имаше значение? За момент се поколеба. Може би поданиците му щяха да говорят, че новият княз е стигнал до трона през леглото на принцесата. Може би не беше достатъчно, че той беше реабилитиран и правата му бяха възстановени. Че случайно беше убил не само отдавнашния си противник, но и годеника на принцесата, бъдещия княз — това беше волята на съдбата. Но дали наистина беше така?

Мартин си припомни думите на мъжа в черно и го обзе странна неловкост. В известна степен той беше повлиял върху съдбата. Наистина ли му беше предопределено да стане княз? И ако да, кой му бе определил тази съдба?

— За какво мислиш? — Гласът на Изабела го върна към действителността. Тя видя объркването в очите му. Мушна ръце под ризата му и я свали, както бе направила през последната им нощ в стария замък. Тогава се бяха любили така, сякаш на света съществуваха само те двамата, Мартин и Изабела. Тогава нямаха общо бъдеще, всъщност изобщо нямаха бъдеще!

— Страх ме е — проговори тихо Мартин.

— От какво?

— От бъдещето. Аз съм само един обикновен рицар.

— Не, не си. Твоето място е на княжеския трон. Убедена съм, че си подходящ за княз. Тронът не ти бе подарен, ти си го извоюва.

Мартин я погледна със съмнение и тя отгатна хода на мислите му. Поклати глава и помоли нежно:

— Остави всичко това навън. Ти се ожени за принцеса и получи корона и княжество. Но тук сме само ние двамата — мъж и жена. Няма да се любиш с принцесата, а с жената, която те обича. Забрави короната и княжеското достойнство! Обичай ме!

— Достатъчно ли е това? — попита Мартин.

— Ако преживеем онова, което преживяхме през последната нощ в замъка, е напълно достатъчно.

Той простена тихо и я притисна до себе си. Дишането й се ускори.

— Обичам те до лудост! — Мартин се отдели от нея и бързо се освободи от останалите си дрехи.

Изабела се изтегна на леглото и проследи движенията му с премрежени от желание очи. Когато остана напълно гол, тя протегна ръце.

Тя лежеше пред него нежна и крехка. Изглеждаше толкова беззащитна. В същия миг му стана ясно каква мъка беше преживял през последните дни и седмици. Заля го гореща вълна и той падна върху нея. Потърси устните й и вложи в целувката цялата сила на желанието си. След това се отдръпна леко, за да се наслади на близостта й.

— Винаги съм си представял, че един ден ще лежа до теб като твой съпруг — пошепна той и започна да милва тялото й. — Сънувах го, а сега го изживявам наистина.

— Да, сънят стана действителност — потвърди тихо Изабела и когато Мартин не реагира, се надигна и попита страхливо: — Май вече не ти харесва?

Той се засмя и поклати глава.

— Напротив, страхотно е. — Наведе се над нея и я притисна във възглавниците.

Тя се отпусна с доволна въздишка.

— Вече си мислех, че ти…

— Дойде ми твърде много! Толкова неща се случиха, че… — Той затвори очи и тя усети треперенето му. — Още не мога да повярвам, че си моя жена. Че ние двамата… след всичките ужаси…

Мартин я притисна до сърцето си и даде воля на дълго трупаната страст. Всичко, което се бе насъбрало зад фасадата от гордост и горчивина, си проби път навън. Вече не беше нужно да се крие, да се сдържа. Нетърпеливо я освободи от долната риза и започна да милва тялото й с ръце и устни. Обсипа я с водопад от бързи целувки. Тялото й се извиваше страстно под милувките му.

Устните му бяха навсякъде и Изабела надаваше тихи сладостни викове. Мартин се потопи между бедрата й и чу как тя шумно пое въздух. Според нея това, което правеше той, беше грешно — и невероятно хубаво! Сега й стана ясно защо монахините така упорито твърдяха, че докосванията на това място са грешни и заслужават най-строго наказание. Никога не беше подозирала, че милувките на езика му ще й доставят такова удоволствие. Тя обви с крака шията му и изненаданият вик много бързо премина в страстен, сладостен стон.

Мартин загуби самообладание. Езикът му смело си проби път навътре и засили възбудата й. Тя беше като избухнал вулкан, готова за него и за неутолимата му страст. Тялото й реагираше все по-силно на сладкото мъчение. Най-сетне той се отдели от слабините й, устните му бързо се вдигнаха към нейните устни и когато двамата се целунаха, телата им се сляха.

Дълбокият гърлен стон на Изабела разпали в тялото му диво желание и той престана да се сдържа. Вече не беше предпазлив и внимателен. Тя се вкопчи в раменете му и жадно поиска спасението, което само той можеше да й даде. Когато ги заля могъщата вълна на удовлетворението, и двамата едва не загубиха съзнание. Мартин я прегърна здраво, за да й даде закрилата, от която тя имаше нужда в този миг на пълна безпомощност. Изабела потъна в силната му прегръдка и повярва, че умира. Притисна се до него и двамата се понесоха към безкрайността.

Мартин усети как тялото му натежа, изпъшка задавено и се отпусна до Изабела. Цялата сила, цялата воля и енергия бяха изтекли от тялото му и се бяха влели в нея. За един кратък миг се видя отново да язди през онази странна гора в другия свят и чу тихия ромон на потока. Всичко в него се стремеше към бистрия извор, към целителната светлина. Изпита силен копнеж по ръцете, които го бяха излекували. Тогава и неговите сетива отказаха да му служат. Изтощени, двамата потънаха в дълбок сън.

Вратата се отвори безшумно и в рамката спря тъмна фигура. Над замъка цареше дълбока тишина, чуваше се само равномерното дишане на новобрачните.

Дьо Казевил се взря в лицата на Мартин и Изабела. Обагрени от лека руменина, чертите им бяха отпуснати и доволни. Мъжът в черно стоя дълго пред брачното легло. Лицето му остана безизразно, но очите му отбелязваха всяка подробност. Наведе се над Мартин и огледа пресните рани под изместените превръзки. Раните не бяха опасни и укрепналото тяло на рицаря щеше да се излекува само.

Дьо Казевил се изправи и се обърна към Изабела. Русата коса се сипеше като златен водопад по копринените възглавници, устните й бяха леко отворени и тя се усмихваше насън. Мъжът в черно посегна под наметката си и извади острата кама. Шията й беше стройна и снежнобяла като на лебед. Това сравнение го накара да се усмихне. Никога не би убил лебед.

Изабела се раздвижи и отметна леката завивка. Дьо Казевил застина неподвижен, но тя не се събуди. Огледа съвършеното й тяло, стегнатите млади гърди, кръстосаните крака. За момент видя вместо нея друга жена — с черна коса, изкусителни извивки и прасковена кожа. Потисна лудото биене на сърцето си и прехапа устни. Ядосан от реакцията си, стисна по-здраво камата и се наведе над Изабела. Потърси ключа на шията й, но той не беше там! Объркан, мъжът огледа брачната спалня.

Дрехите на Изабела бяха нахвърляни на близкия стол. Той вдигна роклята и я опипа, но не намери малкия ключ, който тя винаги носеше на верижка на шията си.

Нямаше смисъл да търси повече. При нужда щеше да счупи ключалката на скрина в женските покои. Трябваше най-сетне да доведе мисията си докрай. Вече беше прекарал твърде много време в този замък. Колкото по-дълго стоеше тук, толкова повече излагаше на опасност успеха на мисията си. Рупърт дьо Казевил мразеше несъвършенството, а днес се чувстваше именно несъвършен, защото не бе изпълнил задачата си.

Нещо прекъсна размишленията му. Той плъзна бърз поглед по тялото на Изабела и предпазливо сложи ръка върху корема й. Докосването му беше съвсем леко и Изабела не го усети.

Рупърт дьо Казевил смръщи тъмните си вежди и от устните му се отрони неприлична дума. Махна примирено, обърна се и напусна брачните покои също така безшумно, както беше влязъл.

16.

Само един ден след тържествената венчавка на рицаря Мартин от Трейтнар и принцеса Изабела всички придворни, рицари и гости се събраха отново в църквата. Горяха безброй свещи и пръскаха топло златно сияние. В средата под кръста беше поставен отвореният ковчег.

Изабела се взираше тъжно в лицето на баща си, застинало в маската на смъртта. Може би най-добре за него беше да си отиде от света точно сега, помисли си тя. Въпреки това й беше мъчно, че не бе могла да прекара повече време с баща си след излизането от манастира. От друга страна, тя изведнъж беше станала възрастна, с голям товар на плещите. Княжеството се нуждаеше от силна ръка. Баща й твърде дълго беше отпускал юздите на властта. Само така можеше да се обясни, че рицарят Гундрам си бе извоювал толкова голямо влияние и правеше, каквото си иска. Не биваше да допуска да се появи втори Гундрам. Съветът на рицарите беше много важен, но не биваше да оставят цялата власт в ръцете му.

Тя хвърли крадешком поглед към Мартин, който беше коленичил до нея и се молеше. Той усети погледа й и вдигна глава. Епископът зачете погребална молитва. Докато той говореше, мислите на Изабела се върнаха към последната нощ. Въпреки че искрено тъгуваше за баща си, тя усещаше в себе си пулсиращ живот. Потръпна, като си припомни безкрайните нежности на Мартин, топлината на тялото му, екстаза на сливането им. Веднъж вече беше изпитала същото в обятията му — в стария замък, под обсадата на Гундрам. Тогава беше сигурна, че за последен път се люби с Мартин, ала съдбата им бе отредила друго. Сега бяха мъж и жена!

Тя попипа тънката бронзова халка на пръста си и в сърцето й нахлу нежност. Мартин беше новият княз. Тя беше сигурна, че съпругът й ще работи с всички сили за доброто на страната.

В църквата беше задушно и й стана лошо. Опита се да диша равномерно и се вкопчи в ръката на Мартин. Епископът приключи молитвата и коленичи пред кръста, за да се помоли за спасението на княза. Изабела пламенно си пожела молитвата му да не продължи твърде дълго. Трябваше непременно да излезе на чист въздух.

Мартин я наблюдаваше загрижено. Последните дни и седмици не бяха лесни за крехката му съпруга. Обзет от нежно съчувствие, той си пожела да можеше да стане и да я изнесе на двора на замъка. Но това беше обратната страна на могъществото и властта — той носеше отговорност. Нямаше право да нарушава етикета. Той беше наследник на починалия княз. Още отсега знаеше, че няма да му е лесно. Въпреки сърдечните благопожелания на рицарите от съвета между тях имаше хора, които щяха да тръгнат по пътя на Гундрам и да търсят изгода единствено за себе си. Някои сигурно не бяха въодушевени, че Мартин бе поел управлението на страната, затова той смяташе да следи внимателно действията им. Трябваше постоянно да бъде нащрек!

Когато епископът свърши молитвата си и се изправи, Мартин въздъхна облекчено. Вече можеше да стане. Раните го боляха и с радост би се оставил отново в целебните ръце на черния мъж. Но придворните ритуали имаха предимство, а и след чудодейното му излекуване магьосникът беше изчезнал. Може би тихо и скромно беше продължил странстванията си.

След като Мартин и Изабела се сбогуваха с княза, слугите затвориха капака на ковчега. Вдигнаха го и го отнесоха в гробницата под църквата, където вече почиваха прадедите на княза и майката на Изабела.

Ковчегът бе спуснат в грамаден каменен саркофаг, украсен с герба на княза и надпис на латински. Тежък мраморен капак легна върху саркофага.

Когато вратата на гробницата хлопна, Изабела преглътна мъчително. Помилва с безпомощен жест студения камък и се прости завинаги с баща си.

Няколко глътки подправено вино й възвърнаха жизнеността и тя седна изправена и горда в резбования стол, където някога беше седяла покойната й майка. До нея в трона на княза седеше Мартин. В рицарската зала се бяха събрали всички важни люде, от които Мартин имаше нужда, за да встъпи в новия си сан: двадесетимата рицари от съвета, управителите на земите, оръжейниците, главният коняр и, разбира се, ковчежникът.

Мартин се изправи и обходи с поглед присъстващите.

— Малко е времето за плач и молитви, животът иска своето — заговори отмерено той. — Затова смятам без бавене да се посветя на уреждането на най-важните проблеми в княжеството. — Той погледна към празния стол в края на рицарската маса. — Само преди два дни бях щастлив и горд, че гербът ми украси стената над моето място в съвета на мъдрите. Днес то отново е празно. Сега моето място е тук, редом с моята смела съпруга, с която заедно ще управляваме родната страна. Столът в съвета на мъдрите е твърде ценен, за да остане празен. За да изпълня задачата си, аз се нуждая от смели и умни рицари, които да ме подкрепят. Двадесет благородници ми се врекоха във вярност, но аз желая още един, двадесет и първият, който да стане член на съвета. Рицарю Рудолф от Кибицмарк, излезте напред!

Изненадан, с питащ поглед, Рудолф се отдели от множеството и застана пред княжеския подиум. Мартин го погледна с тържествена сериозност.

— Има един рицар в моя живот, на когото съм благодарен не само за смелостта в боя, за рицарството и приятелството. Умът, съобразителността и непоколебимата вярност на Рудолф няколко пъти спасиха живота ми и ме предпазиха от неразумни постъпки. Без него — казвам това с твърдо убеждение — аз нямаше да постигна съкровената си цел и да бъда реабилитиран.

Рудолф смутено местеше поглед от Мартин към Изабела и обратно, бузите му се обагриха в червенина. Изабела му се усмихна окуражително.

— Рицарю Рудолф от Кибицмарк, след като и вие заедно с мен си възвърнахте рицарското име и чест, аз ви предлагам място в съвета на рицарите. Надявам се, че и занапред ще ми бъдете верен, както досега.

Рудолф прегъна коляно и сведе глава.

— Да, княже — отговори просто той. — Заклевам се да ви бъда верен до смърт.

Сериозното лице на Мартин изведнъж омекна.

— През всичките тези години вие пренебрегвахте всичко важно, за да ми останете верен, да ме подкрепяте в битката, която водех, да споделяте живота ми. Време е да ви върна поне малко от онова, което ми дадохте. Никога няма да мога да ви се отблагодаря изцяло, винаги ще остана ваш длъжник, но най-малкото, което мога да направя, е да ви върна ленното владение, което ви бе отнето.

Той протегна ръце и ги сложи на раменете на Рудолф. Приятелят му вдигна глава и в топлия кафяв поглед светна огромна изненада. Мартин се усмихна.

— Време е да отведеш Матилда пред олтара, иначе детето ви ще се роди преди това — пошепна Мартин, после отново извиси глас: — Рицарю Рудолф от Кибицмарк, днес ставате господар на моето някогашно ленно владение със замъка, принадлежащите към него земи, седем села и гора. Службата ви на мой васал се състои в участие във военни действия на кон, в пълно бойно снаряжение, с всичките ви васали със статут на рицари. Вашето място е в съвета на мъдрите рицари, които във военно време ми служат с мечовете си, а в мирно време — със съветите си. — Само преди няколко дни старият княз беше произнесъл почти същите думи на васална клетва към Мартин. — Моят подарък за вас и съпругата ви е голямо сватбено празненство, преди да встъпите във владение на своя замък.

Матилда, която слушаше благоговейно, излезе напред и падна на колене до Рудолф.

— О, княже, сърцето ми е преизпълнено с благодарност за добротата ви — изхълца тя, като се смееше и плачеше едновременно.

Изабела не издържа. Стана от креслото си, отиде при Матилда и я вдигна на крака.

— Не бива така, скъпа, ще навредиш на бебето — пошепна с усмивка тя, но очите й бяха влажни. Двете отстъпиха встрани, защото тържествената церемония още не беше приключила.

Епископът накара Рудолф да се закълне пред свещената реликва, след което Мартин направи нещо, което не се беше случвало досега: прегърна Рудолф и го целуна по двете бузи. Рудолф единствен знаеше от кого Мартин бе видял този ритуал. По време на кръстоносния поход Ричард Лъвското сърце посвещаваше своите верни воини в рицарско достойнство именно по този начин. В Аквитания и Англия вече всички му подражаваха.

Множеството се развълнува, проехтяха гръмогласни одобрителни викове. Рицарите от съвета поздравиха Рудолф и го приеха в своите редици.

— Тъй като смятаме да възобновим празниците на изкуствата, ще използваме сватбата на рицаря Рудолф и Матилда, за да организираме конкурс между благородни поети и музиканти — съобщи Мартин. — Стига сме се борили с мечове, нека сега да се съревноваваме с духа и гласовете си. Нашият император Хайнрих ще ни бъде за пример. Припомнете си прекрасните му стихове:

„Днес си крал, но утре може да си просяк,

днес си жив и царстваш в любовта,

но заставаш вдругиден пред вечността

гдето няма власт и говор плосък.“

Всички слушаха благоговейно прочувствено произнесените стихове, написани от височайшата ръка. Изабела си представи Мартин като трубадур в синьо-бяла туника, припомни си затрогващата песен, която беше изпълнил пред нея в градинската беседка. За момент си пожела отново да седи с него под надвисналите лози и да слуша нежния му глас. Едва шумното ликуване на събралите се я изтръгна от мечтанията. Тя се усмихна през сълзи и потисна слабостта, която заплашваше да я завладее.

— Значи скоро ще ме напуснеш — каза тихо Изабела и погледна меланхолично Матилда, която изглеждаше прекрасно в сватбената си рокля. Всеки, който видеше булката, заявяваше, че тя сияе от щастие като светулка.

— Рудолф настоява да заминем веднага — обясни Матилда. — Нали знаеш, управлението на Гундрам причини много страдания на бедните селяни. Повечето села са разрушени. Рудолф възнамерява веднага да започне да строи. Иска селяните да се върнат по родните места и да засеят нивите си. В замъка сигурно също има много работа. Гундрам имаше доста слуги, които го подкрепяха в позорните му дела.

— Не е ли по-добре ти да останеш тук, докато се роди детето ви?

Матилда енергично поклати глава.

— Моето място е до съпруга ми. Ще тръгна с него. Не се боя. Откакто сме заедно, не ме е страх от нищо.

Изабела въздъхна и огледа намръщено сватбената трапеза, където гостите се веселяха шумно.

— Не си го слагай на сърцето — опита се да я утеши Матилда. — Знаеш, че много ми се иска да остана тук. Но е много важно Рудолф да влезе във владение на замъка. Хайде, хапни малко от това великолепно печено! Днес готвачът е надминал себе си.

Изабела се намръщи с отвращение.

— Стомахът ми не иска нищо. Мисля, че вълненията от последните дни ме изтощиха. Толкова преживях, че постоянно ми се вие свят. — Тя посегна към купата с туршия и започна да яде лакомо.

Матилда изненадано вдигна вежди.

— Наистина ли мислиш, че стомахът ти е болен?

Изабела престана да яде и я погледна учудено.

— Какво искаш да кажеш?

— А, нищо, нищо.

Рудолф, който досега беше разговарял с Мартин, се обърна към сияещата си съпруга.

— Най-сетне мога да ти предложа достоен дом, мила малка червена лисичке — каза с любов той и топлите му кафяви очи светнаха. — Щастието ни е пълно. — Прегърна я и я целуна нежно.

— Щях да те обичам дори ако домът ни беше на гърба на коня ти, а владенията ти бяха селските пътища — отговори тя и впи устни в неговите.

Изабела се извърна смутено, макар че се радваше с цялото си сърце на щастието на Матилда. Отдавна бяха отминали дните, когато й завиждаше за любовта на Рудолф. Сега и тя знаеше колко прекрасна е любовта.

Мартин беше заповядал да приготвят стая за младоженците с огромно легло с балдахин. Мъжете на трапезата пускаха солени шеги за първата брачна нощ, дамите се червяха и кискаха. Матилда, която отдавна беше престанала да се срамува, реши да им го върне, стана и гордо изпъчи закръгления си корем.

— Има ли по-добро доказателство за мъжествеността на съпруга ми от това? — попита засмяно тя.

Мъжете заръкопляскаха одобрително и дамите ги подкрепиха.

— Хайде, Мартин, сега ти си наред. Трябва да ни покажеш какво се крие в слабините ти — пошегува се Рудолф.

— О, аз полагам огромни усилия всяка нощ — отговори Мартин и вдигна чашата си. — Възнамерявам да напълня замъка с наследници!

— Пия за твоите наследници! — Рудолф вдигна чашата си и всички последваха примера му.

Изабела се изчерви смутено. Все още не можеше да свикне с тези груби шеги. Наведе се към Матилда и пошепна:

— Кажи ми, моля те, как забеляза, че си бременна?

Матилда я погледна, засмя се и посочи празната купичка от туршията.

— Откога ядеш кисело? — попита тя.

— Какво общо има това с моя въпрос? — разсърди се Изабела. — Мисля, че отскоро, от една или две седмици. Но аз ям и други неща, например меденки, маринована херинга…

— А откога не си имала месечно течение?

— О, господи!

Матилда се наведе към ухото й и докосна с устни горещата й буза. Изабела размишляваше усилено.

— Мисля, че за втори път не ми дойде. Мислех си, че е от вълнението…

— Ще му кажеш ли? — поиска да узнае Матилда.

Изабела поклати глава.

— Още не съм съвсем сигурна! И с теб ли беше така?

— О, да! Всяка сутрин повръщах и Рудолф започна да се плаши. Една възрастна жена ме прегледа и ни се накара и на двамата. След известно време гаденето престана и се почувствах прекрасно.

Изабела шумно изпусна въздуха от дробовете си.

— Значи не съм болна?

— Не, със сигурност не си! Радвай се на щастието си!

— Господи, толкова се радвам! — Двете жени се прегърнаха.

— Какви тайни споделяте? — попита любопитно Рудолф.

— Женски работи! — отвърна със смях Изабела.

Матилда недоволно присви устни и посочи чашата на съпруга си, която отново беше празна.

— Макар че похвалих мъжествеността ти, започвам да се притеснявам за първата ни брачна нощ. Смяташ ли, че след като изпи толкова вино, ще си в състояние да ме ощастливиш?

Рудолф я зяпна смаяно.

— Чу ли това? — обърна се той към Мартин. — Едва се ожених и вече съм под чехъла на жена си. Та аз пия само за твое здраве, любов моя!

Рудолф се изправи рязко и се олюля застрашително.

— Продължавайте да празнувате, скъпи гости! — провикна се той. — Аз имам важна задача и не искам да разочаровам сладката си малка женичка! — Вдигна Матилда на ръце и напусна залата, съпроводен от шумни ръкопляскания и викове.

Изабела проследи излизането на новобрачните с тъжен поглед.

— Завиждаш ли им? — попита Мартин.

Тя се засмя и върхът на езичето й остави влажна следа по устните.

— О, не! Нали знам какво можеш…

Мартин остави чашата си. Вече нищо не го задържаше на празничната трапеза. Слабините му отдавна се присвиваха от желание. Улови ръката на Изабела и я поведе към изхода. Гостите ги изпратиха с одобрителни викове.

— Вече не издържам! — заяви той пред вратата на покоите им, прекрачи бързо прага и я затвори с ритник.

Мартин и Изабела стояха пред отворената порта на замъка и гледаха след дългия керван, който се виеше като тъмен червей през наситенозелените ливади. Изабела продължаваше да маха с бялата си кърпичка, макар че приятелката й беше вече далече. Тя въздъхна и бързо изтри една сълза от ъгълчето на окото си.

— Ти предпочиташе Матилда да остане да живее тук, нали? Така щеше да си имаш компания, докато аз се занимавам с държавните дела.

Тя се усмихна на съпруга си през сълзи и успокояващо сложи ръка върху неговата.

— Разбирам защо го прави. Естествено е да иска да е с Рудолф. Рядко се среща силна любов като тяхната. Влюбените не бива да се разделят.

— Права си, любов моя. — Той целуна нежно меката й буза.

— Освен това и аз ще имам достатъчно занимания. Никога не съм скучала. Имам три прекрасни компаньонки, които ще ме развличат. Време е най-сетне да се погрижа за наследството на майка си. През последните месеци преживях толкова вълнения, че не стигнах дотам. Знаеш ли, мисля, че тя е обичала баща ми по същия начин, както аз обичам теб. Тъкмо поради тази причина татко не си е взел друга жена.

— Богат е, който умее да обича — отговори нежно Мартин и я поведе обратно към дома им. — А сега започва всекидневието!

— Ти също няма да имаш време да скучаеш. Сутрин ще ходиш на лов или на езда, през деня ще обучаваш войниците да яздят и да си служат с оръжията, ще обхождаш земите ни, ще се съвещаваш с рицарите, ще посрещаш гости…

— Стига толкова! — засмя се Мартин. — Но ти обещавам, че вечерите ще са посветени на изкуството. Ще свирим, ще съчиняваме стихове, ще играем различни игри, ще ми разказваш как си прекарала деня…

Изведнъж Изабела се олюля и Мартин побърза да я подкрепи. На лицето му се изписа загриженост.

— Много си бледа, любов моя! Да не си болна?

Тя се усмихна и поклати глава. Лицето й се обагри в лека червенина.

— Не, със сигурност не съм болна. Това е само една малка слабост, която скоро ще премине.

Мартин не се успокои от думите й.

— Иди в стаята си и си полегни — настоя той.

Изабела кимна и Мартин я придружи до женските покои, където мъже имаха право да влизат само в изключителен случай. Тя застана смутено пред него и навлажни с език пресъхналите си устни. Както винаги, този малък жест събуди желанието му. Той я привлече към себе си и я целуна нежно.

— Потиска ли те нещо? Кажи ми, моля те!

— Нищо не ме потиска! Имам една малка тайна!

— Ще я споделиш ли с мен?

— Скоро! — Тя се надигна на пръсти, целуна го по устните и се скри зад голямата врата.

Мартин се отдалечи с усмивка.

В женските покои нямаше никой и Изабела се зарадва. В този момент не би понесла бъбренето на младите си компаньонки. Заминаването на Матилда остави голяма празнота в живота й. Обеща си, че ще посети младото семейство веднага щом се роди детето им. Много скоро след това и тя самата…

Изабела потисна мисълта за състоянието си и се засмя на себе си. Огледа се и отиде в крайната стаичка, където бяха двата заключени скрина. Извади ключа от деколтето си и го пъхна в ръждивата ключалка. Завъртя го с мъка и когато отвори вратичката, погледът й веднага падна върху малкото ковчеже от тъмно дърво. Капакът му беше украсен със седеф и кехлибар, счупени на няколко места.

Гунила! Днес най-после щеше да разбере защо мъртвата се бе опитала да открадне ковчежето от стаята й. Извади го от скрина и го отнесе в голямата стая с камината. Остави го върху масичката и седна на дивана. Ковчежето сигурно криеше някаква тайна. Колкото и красиво да беше, със сигурност не беше толкова скъпоценно, че да бъде откраднато.

Вдигна резето на капака и го отвори. Може би беше очаквала да открие скъпи накити, но остана разочарована. Вътре имаше само пожълтял от времето пергамент с печат. Изабела извади предпазливо пергамента и видя, че това беше писмо. Погледна подписа и прочете: „С любов, твоята майка княгиня Изолда“.

Това беше писмо от майка й! Изабела спря да диша. Най-сетне щеше да разбере нещо за майка си, след толкова години. С треперещи ръце разгъна пожълтелите листове.

„Скъпа моя Изабела,

Ако четеш тези редове, значи са минали петнайсет години.

Тялото ми отдавна се е разпаднало на прах, но душата ми няма да намери покой, докато ти не прочетеш последното ми писмо.

Ти вече си голяма жена с дух и сила. Затова поисках от баща ти обещание да ти връчи тези листове едва когато навършиш шестнайсет години. Онова, което имам да ти кажа, е от голямо значение за по-нататъшния ти живот. Много исках да ти го разкажа лично, но Бог отреди друго. Може би това е наказание за извършеното от мен, но аз не съжалявам за нищо.

Аз обичах дълбоко твоя баща и бях нежна и предана съпруга. Той никога не ми даде повод да му се разсърдя за каквото и да било. Отвръщаше на моята любов с цялото си сърце, макар че не й даваше външен израз. Но аз винаги я усещах. За съжаление щастието ни не беше пълно — не можех да му родя деца. Всички молитви, жертви и посещения при лечители останаха безрезултатни. Тогава решихме да направим поклонническо пътуване до Венеция. Никой не подозираше, че точно по това време в града пребивава великият ни император Фридрих. Той беше там съвсем за малко. Преди двайсет години баща ти му бе помогнал да завладее италианския град Милано. Двамата се зарадваха много на неочакваната среща и великодушният император ни покани на вечерното си празненство.

Император Фридрих е невероятно внушителен мъж, който прави дълбоко впечатление, много интелигентен, с възхитително излъчване. Истински владетел до върха на великолепната си червена брада. Без да усетя, аз попаднах под обаянието на този мъж. Прости ми, детето ми! Докато мъжете пиеха вино и си припомняха весели случки от някогашните военни походи, аз седях скромно в края на трапезата и слушах думите на императора. Баща ти не беше свикнал с тежкото италианско вино и по едно време падна от пейката, Фридрих се засмя гръмогласно, нареди да го отнесат в леглото и завърза разговор с мен. И днес не си спомням как стана така, че изведнъж се озовах в прегръдката му и останах цяла нощ при него.

На следващия ден императорът си замина, а ние останахме още една седмица във Венеция. Само след няколко седмици усетих промяна в себе си. Вече те носех под сърцето си! Можеш да си представиш колко дълбоко беше отчаянието ми. Не издържах и се изповядах на баща ти. Вместо да ме набие, да ме наругае и да ме прогони, той ми прости и каза, че вероятно такава е била волята Божия. Обеща да те отгледа като свое собствено дете. Убедена съм, че на света няма по-добър и мил човек от твоя баща.

Когато се роди, бях най-щастливата жена на земята. Ала помислих и за бъдещето ти и изпратих вест на императора, че има незаконна дъщеря. Макар че по това време беше на поход срещу Хайнрих Лъва, Фридрих ми изпрати грамота, в която те признава за свое дете. Грамотата е приложена към това писмо и доказва произхода ти.

Скъпа моя Изабела, сега сигурно мислиш много лоши неща за своята майка, но повярвай ми, аз обичах истински само твоя баща. За съжаление Господ не ми даде време да продължа да му доказвам любовта си. Сега ти си на възраст, когато трябва да си избереш съпруг, и аз ти желая от сърце да имаш също толкова влюбен и отзивчив мъж, какъвто беше за мен князът. Тогава може би ще ме разбереш по-добре.

Прости ми, детето ми! Но ако го нямаше императора, нямаше да те има и теб. Можеш да се гордееш с кръвта, която тече във вените ти. Пътят към най-високото кресло в империята е отворен за теб. Ще се моля на Бог да те закриля.

С любов, твоята майка княгиня Изолда.“

Разтърсена до дън душа, Изабела хвърли писмото на масата. Тя беше дъщеря на великия император Фридрих Барбароса!

Изабела притисна ръце към лудо биещото си сърце в напразен опит да се успокои. Какво бъдеще я очакваше? Та тя беше претендентка за трона на империята!

Отново прочете писмото на майка си и очите й се напълниха със сълзи.

Мамо! Татко! Как можа да причини такава несправедливост на баща си — да се отнася с него като с оглупял старец! Той беше прекрасен, великодушен човек! Твърде добър за този жесток свят!

Ами майка й? Колко ли беше страдала, когато бе разбрала, че носи под сърцето си дете от друг мъж? Но тя не се срамуваше от деянието си, а беше горда като героиня. И князът я подкрепяше с всички сили!

— О, божичко! — изплака Изабела. Толкова искаше да прегърне баща си, да му каже колко много го обича, макар да не й е роден баща. Но той беше отнесъл тайната със себе си в гроба.

Кръвта бучеше болезнено в ушите й и тя задиша равномерно, за да се успокои. Господи, дробовете й щяха да се пръснат! Трябваше веднага да каже на някого! Първият човек, който имаше право да научи тайната й, беше Мартин.

Скочи, за да отиде при него, и с ъгълчето на окото си забеляза черна сянка, която излезе иззад една колона и се запъти право към нея. Изведнъж се озова в коравите ръце на Рупърт дьо Казевил!

Изабела нададе уплашен вик, но той бързо затисна устата й. Черните му очи я погледнаха хем развеселено, хем укорно.

— Нито дума! — изсъска той.

Изабела напразно се опита да освободи устата си, за да му каже, че няма да вика. Очевидно той я разбра, защото внимателно разхлаби хватката си, но не я освободи напълно.

— Как влязохте в покоите ми? — попита гневно тя, но мъжът се направи, че не я е чул.

— Значи вече знаете? — попита тихо той и посочи пергамента.

Очите й се разшириха от смайване.

— И вие ли знаете? — попита слисано тя.

Той кимна.

— Какво искате от мен?

— И още питате! Доста хора от най-близкото обкръжение на императора са силно обезпокоени от факта, че едно малко русо момиченце може да претендира за най-високото кресло в империята. Даже император Хайнрих се тревожи, особено сега, когато съпругата му роди син и наследник.

— Кой ви изпраща?

— Великият канцлер! Той е човекът, който някога написа грамотата, подписана от Барбароса. През изминалите години именно той осигури стабилността на империята, въпреки смъртта на императора и сина му. Хайнрих изпълнява мисията си успешно. В момента има много работа в Италия, а положението тук е учудващо спокойно. Искаме спокойствието да продължи. Ако се появи нов претендент за трона, империята ще се разклати сериозно. Може дори да рухне.

— Но тази империя ми принадлежи! — извика развълнувано Изабела. — Може да не съм законно дете на императора, но той ме е признал!

— Старецът беше много добродушен — въздъхна Дьо Казевил. — Една от малкото му грешки!

— Какво възнамерявате да правите?

Дьо Казевил въздъхна и лицето му изрази дълбоко съжаление.

— Докато се намирахте зад високите стени на манастира, не представлявахте опасност. За съжаление баща ви остаря и оглупя и реши да ви прибере при себе си. Княжеството ще спечели много от това, че юздите на властта бяха поети от един млад, силен и решителен рицар. Вие, скъпа Изабела, изпълнихте мисията си. Всъщност трябваше да умрете много по-рано, но сметнах, че Мартин трябва да стане ваш съпруг и княз. Гундрам наистина не беше подходящ за тази мисия.

— Нима ще ме убиете? — попита ужасено тя.

— Естествено. — Дьо Казевил остана напълно спокоен. — Така е най-добре за всички!

— Кой сте вие? Платен убиец?

— Какви силни думи от устата на едно толкова нежно същество! — изсмя се подигравателно Рупърт. — На света има само ловци и дивеч. Човек е или едното, или другото. Няма трета възможност. Аз съм бил винаги ловец и ще продължа да бъда, защото владея най-сигурните методи за убиване. Но знаете ли, аз мога не само да убивам. Мога да измъчвам жертвите си, да лекувам, да дарявам живот, да предсказвам бъдещето, да чета мисли… — Той погледна с наслада в очите на Изабела, пълни с див ужас. — Познавам хората като никой друг! — Гласът му се превърна в шепот. Все още не я беше освободил от прегръдката си.

Изабела трепереше с цялото си тяло. Трябваше да събере цялата сила на волята си, за да се успокои. Дьо Казевил я наблюдаваше пренебрежително. Каква детска фигура, какво крехко същество! Изобщо не можеше да се сравнява с пламтящите очи и огнения нрав на Гунила. Неволно се засмя на сравнението. Гунила беше минало. Той я бе пожертвал в името на успеха на мисията си. Не можеше да върне миналото. И не губеше време да съжалява за онова, което беше извършил. Гундрам бе последвал сестра си и вече нищо нямаше да му напомня за страстната Гунила. Освен Изабела! Тя беше причината за това, че в миналото му се точеше кървава следа.

Дьо Казевил пусна Изабела и се облегна на колоната. Младата жена побърза да се отдалечи от опасната му близост. Отиде до дивана и седна, защото се боеше, че силите я напускат.

— Какво съм ви направила, та искате да ме убиете? — попита глухо тя.

— Нищо! — Мъжът вдигна рамене и я изгледа равнодушно. — Ако не го направя аз, ще се появи някой друг.

— Но защо?

— Наистина ли не разбирате? — Той се усмихна цинично. — Вие представлявате опасност за империята. Да не мислите, че Хайнрих е съгласен да живее с черна сянка, която само чака да предяви претенциите си за трона? Вие също бихте могли да го отстраните.

— Никога не бих направила подобно нещо!

— Наистина ли? Перспективата да седнете на трона на империята е достатъчно привлекателна, за да забравите принципите си. Няма да сте първата, която проправя пътя си с убийства.

— Като вас!

— Лъжете се! Това не е моят път. Аз не се интересувам от земни цели. Не искам да седя на трон, за да упражнявам светска власт.

— Тогава сте първият мъж, който не се стреми към власт.

— Пак се лъжете! Аз разполагам с повече власт от всеки император.

Изабела го погледна укорно.

— Да не би да се сравнявате с Бога?

Дьо Казевил се засмя и тя установи с ужас, че при това очите му останаха студени и пронизващи.

— Кой бог? Вашият бог, който казва, че всички хора трябва да се обичат? Който твърди, че убийството е грях?

— Да! Няма друг бог!

— Бедната душица! Как може да сте толкова сляпа? Не виждате ли, че вие, хората, непрестанно противоречите на думите на собствения си бог? Нима не е убийство да пронижеш с меча си свой ближен на бойното поле? Или да хвърлиш противника от седлото, за да си счупи врата? Ами глупавата „Божия присъда“, когато двама смъртни се бият до последен дъх? Печели онзи, който има повече сила, по-голяма издръжливост, а може би и повече късмет. Освен ако…

— Да?

— Ако не е приел в себе си силата на боговете.

— Какви богове?

— Боговете на стария свят.

Изабела скочи.

— Вие сте магьосник, вещер, жрец на старата вяра!

— Наричайте ме, както искате.

— Майчице мила! — Младата жена се прекръсти.

— Няма полза да молите за помощ.

— Все още ли искате да ме убиете? — попита тихо тя и отново седна.

— Естествено. Трябва да ви убия. Според моята религия убиването не е осъдително. Точно обратното — то е средство към целта. Вие умирате в името на добра цел — да се запази стабилността на империята. Обещавам ви, че няма да страдате. Познавам отлично човешкото тяло. Мога да накарам някого да страда дни, седмици и дори месеци и напразно да желае смъртта. Мога да излекувам ранен или болен за невиждано кратко време, както не може и най-добрият лечител. Мога да изпратя човек в другия свят, без той да усети. Ако се боите, ще избера за вас последния път.

— Вие сте дявол! — изплака отчаяно Изабела.

Мъжът се усмихна с разбиране и тя го зяпна изумено. Колко души живееха в тялото му?

— Каква грозна дума — изрече укорително той. — Но тя не ме засяга. В моя свят такива думи не съществуват.

— В какъв свят живеете? За вас убийството не е грях, злото не съществува. Значи във вашия свят няма и добро. Няма любов, няма чувство, няма разбиране!

— Пак се лъжете, скъпа Изабела. В моя свят има всичко. На свой ред аз ще ви попитам в какъв свят живеете вие. В свят, където всяко нещо има своята противоположност. Черно и бяло, огън и вода, добро и зло.

— Това е истината! — отговори възмутено тя.

— Така го виждате вие. Но защо сте толкова сигурна, че светът е такъв, какъвто го виждате вие? Хората виждат света такъв, какъвто искат да го видят. Елате в моя свят и ще ви покажа, че се заблуждавате.

— Нямам никакво желание да опознавам вашия свят — заяви рязко тя и му обърна гръб.

— Жалко. Ще изпуснете много. Все пак вие вече познавате една мъничка частичка от него. Мартин!

— Какво общо има Мартин?

— Аз го отведох в моя свят. За седем дни. Излекувах го и го върнах. Сега е не само здрав, но и силен като никога преди.

— Нима искате да ме убедите, че наистина сте направили всичко това? И как стана? С магия?

— Вие го наричате магия, аз го наричам знание. Познавам силите, които ни заобикалят. Вие затваряте очите си за тях. Мартин не го направи.

— Вие сте омагьосали душата на Мартин!

— О, не, аз го излекувах.

— Защо го направихте? Излекувахте Мартин, за да стана негова жена, а сега искате да ме убиете! Какъв е смисълът?

— Той трябваше да стане княз, а за да стане княз, трябваше да се ожени за вас. Мартин не бива да узнае, че сте незаконно дете на стария император. Той е само един слаб човек и може да предяви претенции за трона. Затова трябва да умрете.

— Каква жестока логика!

Дьо Казевил отново вдигна рамене.

— Любов, омраза, жестокост… думи, само думи! — Вдигна ръце и Изабела забеляза с възхищение колко тънки и фини бяха пръстите му. Наистина ли щеше да я убие с тези ръце?

— Естествено! Какво знаете вие за любовта и омразата? Те не съществуват във вашия свят!

Дьо Казевил избухна в смях и в очите му светна недвусмислена подигравка.

— Значи сте убедена, че не мога да обичам?

— Точно така!

Той я погледна втренчено и в очите му светна нещо странно.

— Обичах Гунила.

— Какво? Не е възможно!

— Защо не? Тя е единствената жена, която някога съм обичал. Тя също ме обичаше, макар че не искаше да го разбере.

Изабела побледня като платно.

— Не мога да повярвам! Гунила! Защо не го забелязах?

Мъжът се изсмя развеселено.

— Защото се занимавахте само със себе си и не се интересувахте от нищо друго. Но това свърши.

— Да! Гунила е мъртва.

Дьо Казевил кимна.

— Това беше единственият път, когато изпитах съжаление, че убивам.

— Вие сте я убили? — Изабела се отпусна назад и скри лице в ръцете си. Отново видя стрелата, която стърчеше от гърдите на Гунила.

Дьо Казевил кимна повторно.

— Трябваше да го направя. Тя щеше да ме предаде.

— Да, тя искаше да каже нещо, спомням си! Кажете ми го вие! Щом трябва да ме убиете, можете спокойно да ми го кажете!

— Щом настоявате… Гунила трябваше да открадне документите от ковчежето и да ми ги предаде. За съжаление прояви несръчност и допусна да я заловите.

— Затова ли я убихте? — пошепна, разтърсена, Изабела.

— Убийство! Каква жестока дума. Просто я изпратих в другия свят.

— Изпратили сте я? — повтори тя с треперещи устни.

— Един ден аз също ще отида там и пак ще бъдем заедно. Не разбрахте ли, че аз бродя между световете? За мен тя не е мъртва, не е изгубена завинаги. Моята любов към нея е извън времето и пространството. Това е метаморфоза — сега Гунила съществува в друг облик.

Изабела сведе глава.

— Трудно ми е да следя думите и мислите ви. Нашите светове са твърде различни.

— Да, за съжаление — въздъхна мъжът и извади от колана си кама.

Изабела се отдръпна към стената. Ръцете й се вледениха, в гърдите й се надигна паника.

— Не — пошепна задъхано тя. — Не бива да правите това!

— Щеше ми се да почакам, докато се роди синът ви. Но вие отворихте ковчежето и вече знаете истината за произхода си. Затова трябва да го направя сега.

Изабела сложи ръце на корема си, за да защити нероденото си дете.

— Откъде знаете, че съм бременна? И че ще родя син?

— Вие упорито отказвате да повярвате, че моят свят не е вяра, а знание. Аз знам много неща, които вие не знаете, защото не искате да ги проумеете. Въпреки това те съществуват. Аз чета мисли, мога да виждам в бъдещето, но най-добре виждам настоящето. Вие носите под сърцето си сина на Мартин.

— Значи ще убиете и едно невинно дете. То не си е избрало кога да бъде заченато! — Тя отиде бързо до масата и вдигна гибелните документи. — Това ли е, което искате? Вземете ги, аз се отказвам от съмнителната чест да седна на императорския трон. Искам да даря на страната си син, който да е благороден и справедлив като баща си. — Без да се колебае, тя хвърли писмото и грамотата в огъня. Остана пред камината и изчака, докато пергаментът изгоря и се превърна в черна пепел.

Дьо Казевил застана до нея и двамата загледаха мълчаливо огъня. След малко той устреми поглед към нея и поклати глава.

— Смела постъпка, но твърде закъсняла.

Изабела се учуди, че остана напълно спокойна. Обърна се към него и улови ръцете му. Отново се възхити на тесните пръсти и бронзовата кожа.

— Макар да не мога да повярвам, че тези ръце са милвали и убили Гунила, ще приема твърдението ви за истина. Знам, че нямате причина да ме лъжете. Също така трудно ми е да повярвам, че можете да предсказвате бъдещето. Въпреки това искам да разбера как виждате моето бъдеще. — Тя сложи ръката му върху корема си. — Какво е бъдещето на сина ми?

Изабела издържа спокойно втренчения поглед на черните очи. Изведнъж времето спря, светът около нея се разпадна, не остана нищо. Обсеби я чужда воля и я повлече след себе си. Тя видя безкрайни поля с узряло златно жито, селяни, които жънеха, охранен добитък, който пасеше по ливадите. Видя засмяно детско лице, полянка с пъстри цветя, знамена по кулите на замъка. Всички знамена носеха герба на Мартин — зелени дъбови листа. Видя и самия Мартин, който носеше сина си и му показваше земята си. Неговата земя.

Изабела се събуди като от сън. Все още се взираше в черните очи на Дьо Казевил.

— Това ли беше другият свят? — попита тихо тя.

— Не, това беше бъдещето. Но вие го видяхте чрез другия свят. Двамата с вас бяхме за малко там.

Тя стисна ръката му.

— Сега разбирам. Благодаря ви!

Мъжът въздъхна и я погледна замислено. След малко учудено поклати глава.

— За първи път се готвя да променя решението си. Не, не бива да го правя!

Очите й се разшириха.

— Значи все пак ще ме убиете? — попита плахо тя.

— Не. Ще забравите какво сте прочели. Ще забравите последните часове.

— Но… как ще го направите?

Очите му се усмихнаха, той взе ръката й и я отведе до леглото.

— Ще стане, повярвайте. Ще заспите и като се събудите, случилото се ще е само сън.

Изабела го погледна несигурно.

— А вие? Ще бъдете ли още тук?

Мъжът поклати глава.

— Ще се махна завинаги от живота ви.

— Къде ще отидете?

— Още не знам къде. Може би при Гунила.

Изабела изпита топло съчувствие.

— Може би хората наистина са загубили много, когато старите знания са изчезнали. А с вас те ще изчезнат окончателно от нашия свят.

— Права сте. Боговете умират, когато бъдат забравени. Нищо не може да промени този факт.

Той изчака, докато тя си легна, и се наведе над нея. Впи очи в нейните и погледите им се сляха. Устните му зашепнаха неразбираеми думи. Обзе я дълбоко спокойствие, вдигна я и я понесе на мощните си криле. Времето и пространството се разтегнаха и се сляха. Целувката на вечността докосна устните й. Светът под нея потъна в забрава.

— Събудете се, поспаланке! — Гласът на Розамунда изтръгна Изабела от дълбокия сън. — Вече е светло утро!

Младата жена разтърка очи и се огледа смаяно.

— Нима съм спала толкова дълго?

— Точно така! Мартин забрани да ви будим. Каза, че след толкова преживени вълнения трябва да си отспите добре.

— Къде е Мартин?

Розамунда й помогна да стане и я отведе до прозореца.

— Виж ти! — учуди се Изабела. — Мъжът ми е в ловно облекло. Нима смята да иде на лов?

— Не, вече се върнаха — засмя се Розамунда.

Мартин погледна към прозореца й и махна.

— Ела веднага горе! — извика развълнувано Изабела. — Трябва да ти кажа нещо.

Мартин скочи от коня и забърза към женските покои. Изабела го посрещна с ликуващ вик.

— О, Мартин, ще имаме син!

Той я грабна в обятията си и я завъртя в кръг.

— Откъде знаеш? — попита той.

— Просто знам! Сънувах го!

— Тогава трябва да е вярно! Тази вест ме прави най-щастливия мъж на света!

— Наистина ли?

— Разбира се! Нищо не може да запълни нашето щастие така, както едно дете на любовта.

Той сложи ръка на кръста й и я изведе под ярката слънчева светлина. Изабела се огледа и направи широк жест с ръка.

— Там ще расте златно жито, пасищата ще са пълни с охранен добитък, селяните мирно ще обработват нивите си. По поляните ще цъфтят пъстри цветя, а ти ще стоиш с нашия син точно на това място и ще му показваш нашата богата земя.

— Това ли беше сънят ти? — попита с усмивка той.

Изабела поклати глава. Лицето й беше сериозно.

— Знаеш ли, това не беше сън. Беше поглед в бъдещето. За да го постигнем, трябва много да работим.

Той я погледна дълбоко в очите.

— Ти си прекрасна жена. Моята жена! — Устните им се сляха в страстна целувка.

— Съдбата пожела да ни събере, но ние двамата дълго се съпротивлявахме — усмихна се Изабела. — Накрая се убедихме, че човек не може да избегне съдбата си. И двамата си научихме урока.

— Точно така, и аз съм много благодарен на съдбата за този урок — заключи той и затвори устата й с гореща целувка.

Думите бяха излишни.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.